130 



a fején, a hát tetején, a farcsíkon s az egész 

 hasi oldalon elterjed: a hát alja egyformán 

 fekete ; a hímeknél a csőr s a szem között kis 

 fekete folt jelzi az öregeket díszítő barkót. Az 

 evezők feketék, a harmadiktól kezdve kívülről 

 fehéren szegettek. A felkar evezői külső zászló- 

 jukon feketék, keskeny agyagsárga szegessel, a 

 belső zászlón fehéressárgásak. Barnássárga a far- 

 csík, a farkalja s a négy középső faroktoll, míg 

 a többi fekete s a két szélső pár külső zászlóján 

 ékalakú fehér \olt van. A faroktoUaknak ez a 

 feketéje úgy látom színváltozással hajlik át a 

 kifejlett öltözetet jellemző Ijarnássárga színébe, 

 mert a megvizsgált madarak középső farok- 

 tollain oldalvást még többnyire meg van a feke- 

 teség nyoma, míg a közvetlenül utánuk követ- 

 kező tollak tövén többé-kevésbbé magasra nyúló 

 sárga festődés látszik. A fiatal madarak szeme 

 barnás, lába feketebarna. Az egyik, május 7-én 

 lőtt nősténynek szarubaruás volt a csőre, míg a 

 fiatalkori ruházatú hímeknél valamivel világo- 

 sabb sárga a csőr, mint az öregeknél. 



Nagyon kíváncsi létükre gyakran a nádon át- 

 sikló csónak közvetlen közelében jelennek meg 

 a barkós czinkék s ilyenkor a legszélső nádszá- 

 lakon mászkálva s azok közt át-át bújva, kedves 

 színezetükkel s ügyesen simuló, fürge mozdula- 

 taikkal a lehető legcsinosabb staffageját alkot- 

 ták meg az úszó nádberek festői képének. Mint 

 egy-egy Mackart-csokor. olyanok ez k a nádas 

 szigetek ; az előtérben úszó vizirózsákkal, hety- 

 kén terjeszkedő harasztokkal s a fölöttük emel- 

 kedő magas, karcsú nádszálak lengő bojtjaival. 



Mikor aztán e keretből egyszerre elöbukkanak 

 a barkósczinkék, grácziózus mozdiilatokkal nád- 

 szálról-szálra siklanak s végre farkukat köny- 

 nyedén legyezőformába alakítva, féUg nyitott 

 szárnyukat lebocsátva, a fejtető finoman szürke 

 tollait s fekete barkójukat felborzolva megzen- 

 dítik ezüstcsengeti'űéhez hasonló, vidám «ting 

 ting" szavukat s alig karhosszúságnyi távol- 

 ságból vizsgáltatják okos, aranyszínű szemees- 

 kéíkkel a csónakot s a benne ülőket — ilyenkor 



wie bei den Alten und erstreckt sich über Kopf, 

 Oberrücken, Bürzel und die ganze Unterseite. 

 Der Unterrücken ist einfarbig schwarz ; bei den 

 Männchen steht ein kleiner schwarzer Fleck 

 zwischen Schnabel und Auge als erste Hpur des 

 die Alten zierenden Bartes. Die Schwingen sind 

 schwarz, von der 3. an aussen weiss gesäumt. 

 Die Oberarmschwingen sind an der Aussenfahne 

 schwarz mit schmalen lehmgelben Säumen, auf 

 der Innenfahne weissgelb. Bräunlichgelb sind 

 der Bürzel, sowie die Unterschwanzdecken und 

 die 4 mittleren Steuerfedern, während die übri- 

 gen schwarz sind mit einem weissen Keilfieck 

 an den Aussenfahnen der beiden äussersten 

 Paare. Dieses Schwarz der Steuerfedern scheint 

 luir durch Umfärbung in die bräunlich-gellie 

 Farbe des ausgefärbten Kleides überzugehen, 

 denn die mittleren Schwanzfedern der von mir 

 untersuchten Vögel zeigen meist noch spitze- 

 wärts Spuren von Schwarz, während die nächst- 

 folgenden schwarzen Federn an der Basis eine 

 mehr oder weniger weit heraufreichende gelbe 

 Tingirung aufweisen. Die Augen der jungen 

 Vögel sind bräunlich, die Fusse schwarzbraun. 

 Bei einem am 7. Mai erlegten Î war der Schna- 

 bel hornschwärzlich, während die i i im Ju- 

 gendkleide etwas lichter gelbe Schnäbel wie die 

 Alten besassen. 



Bei ihrer grossen Neugierde erseheinen die 

 Bartmeisen oft in unmittelbarster Nähe des 

 durch das Bohr gleitenden Kahnes und liilden 

 dann, auf den äussersten Eohrstengeln herum- 

 kletternd und dieselben durchschlüpfend, mit 

 ihrer ansprechenden Färbung und den reizend 

 glatten, flinken Bewegungen die anmutigste 

 Staffage zu dem malerischen Aufbau eines 

 schwimmenden liolirbosquets. Wie ein Mackart- 

 bouquet sind diese Bohrinsel arrangirt mit den 

 im Vordei^runde schwimmenden Wasserrosen, 

 dem üppigen Grün des keck wuchernden Far- 

 renkrautes und dem darüber emporragenden 

 Chaos der hohen, schlanken Halme. Wenn 

 dann die Bartmeisen jilötzlich in diesem Rah- 

 men auftauchen, unter graziösen Bewegungen 

 von Halm zu Halm gleiten und endlich mit 

 leicht gefächertem Schweif und gesenkten, halb 

 geöffneten Flügeln, die zarten, grauen Scheitel- 

 federn und den schwarzen Bart gesträulit. ihr 

 frohes uTing-ting« gleich einem Sillierglöckchen 

 erklingen lassen und auf kaum Armeslänge mit 

 den klugen, goldenen Äuglein das Boot und 

 seine Insassen mustern — dann wirkt das 



