131 



mindez együttesen oly kedves és szép csend- 

 életet nyújt, liofív n(iin birunk betelni nézésével 

 s felejtlietlen emléket visz ma<i;ával mindeni- 

 künk egy ép annyira kedves, mint a milyen ős- 

 természeti mocsári idilliül. 



Ampelis gamtlu.s L. April 5-ének hajnalán 

 ép egy baina keselyüfészek felé iparkodtam Cin- 

 curova környi'kén, midőn eg\'szerre a csont- 

 madár jól ismert fütyülő és cserregő hangja le- 

 pett meg, mely egy vén tölgy koronájábé)! hang- 

 zott felém. Felpillantva észre is vettem a mint- 

 egy 40 — 50 darabból álló csapatot, de elrepült, 

 mielőtt fegyverem töltését kicserélhettem volna. 

 A SiNTENis testvérek a csontmadarat némely év- 

 ben márc/.ius havában észlelték az erdőben. 



Phi/lloscopws trochilus L. és l'Ii. rufus Bechst. 

 Tekintetbe véve, hogy a Dobrmlsában az idei 

 madár\onulás úgy látszik megkésett, nem tart- 

 hatom különösen fontosnak azt az észlelésemet, 

 hog}' erdei utam alatt aprii elején n</M.s igen cse- 

 kély számban mutatkozott, a trochilus meg ügy- 

 szólván teljesen hiányzott. Epen így volt ez a 

 Jurilofka melletti erdőben is május közepén. A 

 vonuhisdü ellenben mind a két faj elég gyakori 

 volt a deltában, a szárazföld partja mentén, 

 a lagúnák nádas szigetein s a tengerparti tenye- 

 reken s e helyeken épen íitrorhiliís volt nagyobb 

 számban, iíeglehetősen hallgatagok ilyenkor, 

 kivált a mocsarakban, melyek a rendes életmód- 

 juknak nem felelnek meg s ez a körülmény 

 rcndkivül nehézzé teszi a pontos és megbízható 

 jelentést ezekről a még mindig meglehetősen 

 «homályos» alakokról. A legnagyobb gyakor- 

 lottság mellett sem lehet ezeket a nádasban, 

 egérmódra bujkáló, a pusztai dombok euphor- 

 bia- és bógáncsbozótja fölött tovasuhanó vagy 

 épen a kopár sziklatörmelék körül lebegő ma- 

 dárkákat biztosan meghatározni. Mindenesetre 

 szerencsés véletlen kell ahhoz, hogy ily körül- 

 mények közt a jiahearktíkus észak ritka formáit 

 észlelhessük és elejthessük, nurt lia bizonyos 

 fajok mint kivált a szárnyukon szalagot viselők 

 fel is tűnnek, mások igénytelen külsejükkel csa- 

 lódásig hasonlítanak a mi közönséges formáink- 

 hoz. De a legnagyobb nehézségek a subspeciti- 

 kus formák tinoinabii különbségeinek megálla- 



Ganze als ein so reizendes und anmutsvolles 

 Stilleben, dass man sich nicht satt daran sehen 

 kann und die unvergessliche Erinnerung mit- 

 nimmt an ein ebenso lieldiclies wie urwüchsiges 

 Sumpfidyll. 



Ampelis garrulus L. Als ich in der Morgen- 

 frahe des 5. April einem Kuttengeierhorste bei 

 Ciucurova zustrebte, überraschte mich plötzlich 

 der wohlbekannte pfeifende und schnarrende 

 Lockton der Seidenschwänze, der aus der Krone 

 einer alten Eiche zu mir herabdrang. Beim 

 Aufschauen erblickte ich dann auch einen Flug 

 von wohl 40 bis ")() Stück, welcher aber abstrich, 

 ehe ich noch die Patronen wechseln konnte. 

 Die Gebrüder Sintenis beobachteten Seiden- 

 schwänze in manchen Jahren im März im 

 Walde. 



Philllosropu.'i trochilus (L.) und Ph. rufus 

 (Bebst.). Mit Eücksicht darauf, dass der Vogel- 

 zug heuer in der Dobrudscha im allgemeinen 

 verspätet gewesen zu sein scheint, kann ich 

 kein besonderes Gewicht auf den Umstand le- 

 gen, dass während meiner Waldtour Anfang 

 April mfi(s sehr spärlich, trochilus aber so gut 

 wie gar nicht vertreten war. Im Wähle von 

 Jurilofca war es Mitte Mai ebenso. Auf dem 

 Zuge dagegen waren beide Arten im Delta, 

 längs der Festlandsküsten, auf den Rohrinseln 

 der Lagunen und auf den Stranddünen nicht 

 eben selten, und heirsclite hier gerade der Fi- 

 tislaubsänger vor. Sie benehmen sich dann 

 ziemlich schweigsam, zumal an Plätzen, welche 

 ihren sonstigen Lebensgewohnheiten nicht ent- 

 sprechen, und dies erschwert eine genaue und 

 verlässliche Berichterstattung über diese gegen- 

 wärtig noch immer ziemlich «dunklen» Formen 

 ganz ausserordentlich. Selbst bei der grössten 

 Übung wird man nicht immer die mäuseartig 

 im liolir herumschlüpfenilen, ülier das liuphor- 

 bien- oder Distelgestrüpp der Steppenhügel 

 hinhuschenden oder gar auf nacktem Fels- 

 getrümmer einhertlatternden Vögelchen zuver- 

 lässig bestimmen können. Es gehört jedenfalls 

 ein glücklicher Zufall dazu, unter solchen ^'er- 

 hältnissen seltene Formen des paläarktischen 

 Nordens zu bemei-ken und zu erbeuten, denn 

 wenn sich auf gewisse Arten, wie besonders die 

 mit Flügelbinden versehenen, auffällig machen, 

 so sind andere wieder in ihrem unscheinbaren 

 Äusseren unseren gewöhnlichen Formen zum 

 Verwechsehi ähnlich. Ganz besondere Schwie- 

 rigkeiten aber hat es. die feineren Enterschiede 



17" 



