135 



ját aCalaniodu.s .scha'noba-mis uiótljára, de min- 

 den cserregő mellékhang nélkül adja elő s lágy 

 és telt hangjával e dala gazdag tagozottHágával 

 gyönyörkcidteti a hallgatót. Még a ki kevésbbé 

 gyakorhitt a madái'iiangok felismeréséiion, a tió- 

 táz('), fokoziitdsiiii emelkedő hangokból álli) fiile- 

 niilestrófa (a német « aufziehen »-nek mondja az 

 igazi fülemile dalának e részét), mely beveze- 

 tője a félreismerhetlenül nádi fülemilestrófák 

 eg\' egész sorának, mely azonban a hangnak 

 tisztaságával, teltségével s kivált eredetisí'gével 

 még az Acrocej)h. palustris énekét is nagyon 

 felülmúlja — bizonyára az is csakhamar fel- 

 ismeri, mely fajhoz tartozik az elrejtett énekes. 

 Mert rejtve él ez a csinos madár .s ug^-ancsak 

 meg kell fáradnunk érte, ha meg akarjuk látni; 

 a figjelmes fül, mely biztosan meg tudja külön- 

 böztetni a sűrű nádságból kihallatszó madár- 

 hangokat, az a legjobl) eszköz, melylyel e faj 

 jelenlétéről tudomást szerezhetünk. Vaihiiik 

 épen nem mondható a fülemiletsitke, sőt gyak- 

 ran a megtígj'elő közvetlen közelében bujkál a 

 nádban vagy egészen mellette vagy fölötte gyújt 

 rá dalára legkevésbbé sem törődve az emberi 

 alak idegenszerű voltával : de egész életmódja 

 rejtettebb, mint a többi nádi dalosé. 



Dendrocopus maior [L.i A három magammal 

 hozott bőr közül 2, mely a Han-Cearca melletti 

 erdőből való, teste aljának s feje oldalának tiszta 

 fehér színével erősen megközelíti a P. major 

 fí.s.srt'/, s ettől csak sötétebb, sárgás homloka 

 által különbözik. 



Picus Icucoiioius líjpicus (Bechst.) Az egyet- 

 len, Ciucurovánál lőtt darabnak sajnálatomra 

 elroucsolta a lövés a háti foltját ; színezetének 

 többi részében azonban sokkal inkább hasonlí- 

 tott ez az érdekes madár a hazánkban élő tipi- 

 kus leuconofusra, mint a déliebbi lilfordira, 

 mely utóbbira csak a lágyékán lévő sárgás fut- 

 tatással emlékeztet kissé. Megjegyzem melles- 

 leg, hog\' ebez hasonló darabom van Diós-Jenő- 

 ről, hol azt IS'.Mi/J? telén ejtettem el. 



Alcedo ispida L. A lőtt daral)()k mind ahhoz 

 a típushoz tartoztak, a mely csaknem egészen 

 eléri a heiKiídeiisis formáját. Színben és mére- 

 tekben megegyeznek evvel : csőrük ellenben, bár 

 karcsúbb, körülbelül csak oly hosszú, mint a 

 tipikus ispidáé. 



gen. Dieses wird nach der Weise des Schilfrohr- 

 sängers, aber ohne alle schnarrenden Zwischen- 

 töne vorgetragen und erfreut durch den wei- 

 chen, vollen Ton, sowie die reiche und angenehme 

 Gliederung. Selbst den im Erkennen von Vogel- 

 sliiiiiucn weniger Geübten wird der flötende, in 

 aufsteigender Tonfolge gegebene Xachtigallen- 

 schlag (das sog. «Aufziehen« der Nachtigall) als 

 Einleitung zu einer Reihe unverkennbarer 

 Rohrsängerstrophen, welche aber an Reinheit, 

 Fülle des Tons und namentlich an Originalität 

 selbst den anmutigen Gesang des Sumpfrohr- 

 sängers weit übertreffen, gewiss schnell über 

 die Artangehörigkeit des versteckten Sängers 

 aufklären. Denn versteckt lebt dieser niedliche 

 Rohrsänger, und man bat seine liebe Mühe, 

 seiner ansichtig zu werden ; ein wachsames 

 Ohr, welches die aus dem dichten Röhricht er- 

 schallenden Yogelstimmen sicher zu unterschei- 

 den vermag, ist das beste Mittel, Kenntniss von 

 der Anwesenheit ilieser Art zu erlangen. Scheu 

 ist der Tamariskenrohrsänger zwar nicht und 

 schlüpft oft dicht vor dem Beobachter im Rohre 

 herum oder lässt wohl gar unmittelbar neben 

 und über ihm sein Liedchen erschallen, ohne 

 sich im mindesten um die fremdartige Erschei- 

 nung des Menschen zu kümmern, aber seine 

 ganze Lebensweise ist versteckter als die ande- 

 rer Rohrsänger. 



Dendrocopu.'i maior (L.). Von ;î mitgebrach- 

 ten Exemplaren nähern sich á aus den Wäldern 

 von Han-Cearca stammende durch das reine 

 Weiss des Unterkörpers und der Kopfseiten 

 stark dem P. maior ciasa, von welchem sie sich 

 nur durch die dunklere, gelblich gefärlite Stirn 

 unterscheiden, 



Pieus leuconotus typicus (Bebst.) Einem bei 

 Ciucurova erlegten Exemplar war leider der 

 Rückentleck zerschossen ; im übrigen Gefieder 

 glich der interessante Vogel jedoch weit mehr 

 dem typischen leucoiiotus unserer Heimat wie 

 dem südlichen liffordi, an welchen nur der 

 gelbliche Autlug der Unterseite an den Elan- 

 ken etwas erinnert. liin ähnlich gefärbtes Stück 

 besitze ich, beläufig bemerkt, auch aus Diós- 

 Jenő, wo es im Winter 1 HW>/'M erlegt wurde. 



Alcedu ispida L. Die erlegten Stücke gehörten 

 sämmtlich einem Typus an, welcher fast voll- 

 ständig die Form ben(jalensif< erreicht. Färbung 

 und Maase stimmen mit dieser überein : der 

 Schnabel jedoch ist, wenn auch schlanker, so 

 doch nur etwa solang wie beidertypisclieni«;)irfa. 



