142 



îiz erdők «zélúii, leszálltak rövid időre a patak 

 mentén s aztán eltűntek az alacsony halmok 

 közt észak felé. A következő najíokban gyakran 

 láttam ilyen ölyveket a Han-C^earca körül álló 

 erdőkben s különösen április 8-án és tt~én figyel- 

 tem meg egy párt, mely egy hegyoldalon erő- 

 sen párosodott s rakta a fészkét. 



Tiszla formájában a szabadban sem téveszt- 

 hető össze a desertornm a közönséges egerész- 

 ölyvvel. Röptében határozott circus- jelleg van a 

 tartásában, s ezt a benyomást még növeli a 

 testéhez arányítva igen hosszú farka. Mikor 

 magasan kering a megfigyelő fölött, a szárnya 

 alakjáról mindenesetre rögtön a bnteo-tipust 

 ismerjük fel, s az evezők alsó oldalának világos 

 foltjai is megvannak, de még így is okvetlenül 

 feltűnik a hosszú farok. Különben a felső olda- 

 lán igen feltűnően s jellemzően rókavörös farok 

 az, mely a desertorumot biztosan elárulja. Visel- 

 kedésében sokkal fürgébb és mozgékonyabb, 

 mint a mi esetlen egerész-ölyvünk s ezt már a 

 karcsúbb és könnyebb testalkata hozza magá- 

 val. Az a pár, melyet Yurful Stanavanciu mel- 

 lett figyeltem meg, párzásakor olyformán visel- 

 kedett, mint a barna kánya. A him sok lármával 

 kisérte szerelmi játékát a levegőben, művészi 

 mozdulatokat végzett a párjával, különféle mó- 

 don faggatta azt s riiég mikor a faágon pihentek 

 is, szüntelenül, tolakodólag koldult a párja ke- 

 gyeiért. Az igen gyakran megismételt párzást 

 mindig egy bizonyos t&lgyía vastag ágán végez- 

 ték, a melyen azután nyugodtan tollázkodtak 

 egy darabig, míg a hím újra meg nem kezdte a 

 koldulást, lecsüngő szárnynyal s éles kiáltozás- 

 sal. Időtől-időre szétvált a pár, hogy eledel után 

 nézzen vagy fészekhez való anyagot gyűjtsön, 

 mely utóbbit mindkét nembeli hordta a hegy- 

 oldal mélyebben fekvő részén álló fészekhez. 



Hangja, melyet az említett két napon una- 

 lomig űzve hallatott, az ölijvéhez hasonló futiju- 

 lés, csak kissé érdesebb és harsányabb, mint a 

 mi egerész-ölyvünké ; még gyakrabban hallani 

 a trillázó «krii-krii» hangot, mely a vércse sza- 

 vára emlékeztet, de rekedtebb és durvább annál. 



Aquila rapax Temm. Minthogy ezt a sast 



zweien und dreien erschienen sie am Rande 

 der Wälder, bäumten für kurze Zeit längs des 

 Baches und verschwanden dann über den nied- 

 rigen Hügelngen Norden. An den folgenden 

 Tagen sah ich öfters Steppenbussarde in den 

 Wäldern in Han-Cearca und beobachtete insbe- 

 sondere am 8. und '.). Ajiril ein Pärchen, wel- 

 ches an einer Berglehne auf das eifrigste mit 

 der Paarung und dem Horstbau beschäftigt war. 



Im Freien ist der Steppenbussard in seiner 

 reinen Form kaum mit unserem gewöhnlichen 

 Mauser zu verwechseln. Die Haltung im Fluge 

 hat einen ausgesprochen weilienarligen Charak- 

 ter, welcher Eindruck noch durch den im Ver- 

 hältniss zum Körper sehr langen Schwanz er- 

 höht wird. Wenn der Vogel hoch über dem 

 Beschauer kreist, erkennt man allerdings sofort 

 an der Flügelform den Bussardtypus, wobei 

 auch die lichten Flecke au der Unterseite der 

 Schwingen nicht fehlen, aber selbst so fällt der 

 lange Stoss unbedingt auf. Sonst verrät der au 

 der Oberseite ganz auffallend und charakteris- 

 tisch fuchsig-rot gefärbte Schwanz sicher den 

 Stepi^enbussard. In seinem Benehmen ist der- 

 seli)e bei weitem flinker und beweglicher wie 

 unser plumper Mauser, was ja auch durch 

 seine schlankere und leichtere Gestalt bedingt 

 ist. Das am Vurful Stanavanciu beobachtete 

 Pärchen benahm sich in den Balz, ähnlich wie 

 etwa schwarze Milane. Das Männchen begleitete 

 das Liebesspiel mit vielem Geschrei, führte mit 

 dem Î verschiedene Flugkünste und Neckereien 

 in der Luft aus und bettelte auch l)eim Ausru- 

 hen auf den Baumästen anhaltend und sehr 

 zudringlich um die Gunst desselben. Die sehr 

 oft wiederholte Begattung wurde stets auf dem 

 dicken Aste einer bestimmten Eiche vollzogen, 

 auf der dann Ijeide Gatten eine Weile ruhig ihr 

 Gefieder ordneten, bis das ^ seine Bettelei mit 

 hängenden Flügeln und schrillem Geschrei von 

 neuem begann. Von Zeit zu Zeit trennten sich 

 die Gatten der Nahrungssuche oder des Herbei- 

 schaffens von Baumaterial halber, welches beide 

 Teile dem tiefer an der Lehne stehenden Horste ' 

 zutrugen. Die an jenen beiden Tagen bis zum 

 Überdruss gehörte Stimme ist ein bussardähn- 

 liches Pfeifen, nur etwas rauher und schriller 

 wie bei unserem Mauser, oder noch öfter ein 

 trillerndes «Kriii kriii«, das an die Stimme des 

 Turmfalken erinnert, aber heiserer und rauher 

 ausklingt. 



Aquila rapax Tem. Da der Raubadler schon 



