Ì45 



tasti imitiitiiú, mig 6 egyazon időben lőtt nős- 

 ténynél hiányoznék az. Minthogy Hodek úr ke- 

 it'skcdi'hni ezéhi iildiinai viidászútjiiit mindig a 

 költési időben, tehát tuliíjdonképcni 2iár/,ási idő 

 iddìi tette, nem csodfiloin. hogy ő a közönséges 

 pelikán e nászi-diszét csak egy ízben észlelte, 

 de azon már csodálkoztam, hogy a részemről 

 hozzáférhető irodalomban sehol sem találtam 

 ennek említését. Egy öreg hímnek, melyet 

 Klin(;l lőtt május I-én, mégnem volt meg ez 

 a diszilmí'iiye s ugyan-e hím heréi sem mutat- 

 ták UK''' ;i iiciui liiizdiiltsi'iiiiiak semini iivnm;it. 



Nagj'ságban rendkívül változik a pelikán, 

 mint azt a mértéktábla bizonyítja. A homlok- 

 tarajon kívül a nemek megkülönliöztetésére sem 

 a nagyság, sem a színezet nem ád támasztó 



]ionti)t. 



Az általam elejtett darabok némelyikén, de 

 különösön eg^' mellbőrön, melyet a Portita- 

 liiji halászoktól vettem, sajátságos rozsdás fes- 

 tést látni, a mely igen hasonlít a Gypaetun har- 

 hatus testealjáuak színezetéhez. Az említett bőr 

 különösen telitett narancs-rozsdavörös színt mu- 

 tat, mely a tollak rózsaszínét csaknem teljesen 

 kiszorítja. Ha szabad az én 28 darabból álló 

 doiirudzsai j)elikán-anyagom után következtet- 

 nem, úgA' azt látom, hogy a nielli és hasi toUa- 

 zat rozsdás festődése nem épen ritka tünemény ; 

 ezt a színt, mely kétségtelenül igazi onocrota- 

 lusoknál észlelhető, el is lehet távolítani a tol- 

 lakról. liá akarok utalni ezzel arra az állítóla- 

 gos /'. sharpii-re Du Bocage, melynek elejtését 

 HoDEK E. a «Sclnvalbe» czímü lapban tett közzé 

 (1886. 1, 2, 4. szám). 



A Dobrudzsában a pelikánt erősen vadásszák 

 s nem annyira a tollaiért, i>ár az oroszok kitűnő 

 kettős csőkopiiiyegeket készítenek a mellebőré- 

 liöl. mint iiiii;d)li puszta szándékosságból s talán 

 azért is, hogy e falánk halrabhikat megtizedel- 

 jék. A pelikán vadászat legkedveltebbb módja 

 abban áll, hogy az alvó csapatot belopják s az- 

 után végig lőnek a sűrűn álló fejek között. Ily 

 módon ejtettem el 2 sörétlövéssel 1 1- pelikánt. 



Aiiuila. V. 



Abnormität zeigen sollten, während G gleich- 

 zeitig geschossene J ç dieselbe entbehren. Da 

 Herr Hodek seine Handelszwecken dienenden 

 Jagdreisen an die untere Donau stets während 

 der Brutperiode, also nach der eigentlichen 

 Paarungszeit, »internahm, so ist es nicht wun- 

 derbar, dass ihm dieser Hochzeitsschmuck des 

 gemeinen Pelikans nur einmal vorgekommen 

 ist, doch war ich erstaunt, nirgends in der mir 

 zugänglich gewesenen Litteratur eine Erwäh- 

 nung desselben gefunden zu haben. Einem 

 alten Pelikanmännchen, welches Klingl am 

 1. Mai erlegte, fehlte dieser Schmuck noch, und 

 wiesen auch die Testikel . dieses J noch keine 

 Spur von geschlechtlicher Erregung auf. 



In der Grösse schwanken die Pelikane ausser- 

 ordentlich, wie die Maasstabelle beweist. Von 

 dem Stirnhöcker abgesehen finden sich aber 

 weder in der Grösse, noch in der Färbung An- 

 haltspunkte zur Unterscheidung der Geschlech- 

 ter. An einigen der von mir erlegten Exemplare, 

 noch mehr aber an einem Brustfelle des ge- 

 meinen Pelikans, welches ich von Fischern in 

 Portita kaufte, zeigt sich eine eigentümliche, 

 rostfarbige ïingiruug, welche grosse Ähnlich- 

 keit mit der Färbung der Unterseite von Gypaë- 

 tus harhatits aufweist. Das erwähnte Fell na- 

 mentlich zeigt eine satte, orange-rostrote Fär- 

 bung, welche das Rosenrot der Federn fast 

 vollständig verdrängt. Wenn ich nach meinem 

 Dobrudscha-Material von 28 Pelikanen einen 

 Schluss ziehen darf, so scheint mir eine rost- 

 farbene Tingirung des Brust- und Bauchgefie- 

 ders nicht eben selten zu sein ; dieselbe lässt 

 sich jedoch wieder von den Federn entfernen 

 und findet sich bei Exemjjlaren, welche unzwei- 

 felhaft echte onocrotalus sind. Ich erwähne dies 

 unter Hinweis auf den angeblichen P. sharpii 

 Du Bocage, dessen Erlegung in der « Schwalbe« 

 (1886, Nr. 1, 2, 4.) von E. Hodek veröffentlicht 

 worden ist. 



In der Dobrudscha wiril der Pelikan viel ge- 

 jagt, weniger der Federn wegen, obwohl sich 

 die Russen aus den Brustfellen ganz vortrefif- 

 liche doppelte Regenmäntel machen, als aus 

 blossem Mutwillen, vielleicht auch um die 

 gefrässigen Fischräuber zu decimireu. Die be- 

 liebteste Jagdmethode besteht darin, schlafende 

 Pelikanschaaren zu beschleichen und dann 

 «über die Köpfe hin» Verwüstung unter ihnen 

 anzurichten. Auf diese Weise erlegte ich mit 

 2 Schrotschüssen 1 i Pelikane, von denen 



l'.i 



