152 



búnk, csapkodva vetődik a ni!igaHl)a h úji'a erőt- 

 lenül Inil! alá. Csaknem kézzel elérliető közel- 

 ségben caetlenek-botlanak előttünk a madarak 

 s SváiiKiltalanul lapulnak mcfj;, mintha, szár- 

 nyuk vag,y lálnik bénult volna meg. l'gy látszik, 

 niinlba az egész kolóniát, ha a párok százaiból 

 áll is az, egyszerre mindenféle testi hiba s nya- 

 valya érte volna utói s annyira csalódásig hű 

 ez az alakoskodás, hogy újra és újra igazán 

 megsebzett madarakat vélünk magunk előtt hit- 

 hatni. Raját biztonságukra csak annyiban ügyel- 

 nek ilyeiikoi' a gulipánok, hogy épen csak kézr 

 zel meg nem fogatják magukat. Az utols(') jiilla- 

 luitbaii néhány látszólag görcsös mozdulattal 

 kisiklanak a kezek ügyéből s remekül értik, hogy 

 lehet az üldözőt a mélyebb vizbe s a veszélyez- 

 tetett fészektől pár száz lépésnyire elcsalni. Ha 

 elérte ezt a czélt, úgy hirtelen s vigan emelke- 

 dik fel a madár a vízről, lebegő s kecses röpü- 

 léssel nagy ivet vágva száll a fiait tartó sziget 

 felé s e közben egyszerű fütyölését oly harsogón, 

 ujongva, boldogság érzetével s vidámsággal telve 

 hangoztatja, hogy sikertilt csalásáért sehogy 

 Sem tudunk i-f;i haragudni. 



A szülői szeretet e jeleinél, melyek, ha az 

 egész kolónia részéről egyszerre nyilvánulnak, 

 csaknem a nevetségesség határáig jutnak, ezek- 

 nél talán még mélyebb hatást keltettek bennem 

 e kedves teremtmények benső hitvesi szereteté- 

 nek nyiK'ánulásai. 



Lövésem egy gulipánnőstényt élettelenül ütött 

 le a viz szinére s ])árja szorosan mellé ereszke- 

 dett. Halk hangon hívogatva úszott élettársa 

 teteme körül, böködte azt fejé-vel s csőrével, 

 könnyed szárnycsapásokkal unszolta s kis da- 

 rabra el-el röpült, hogy párját is menekülésre 

 hívja. Csak mikor már egészen közelükbe evez- 

 tünk s a holt nőstény még mindig nem mozdult, 

 akkor szállt csak tova a hím de rögtön vissza- 

 tért aggodalmas kiáltiissal s a. cscúuik kö/.vetlon 

 közelében szállt újra párja mellé. S itt maradt 

 némán, mozdulatlanul, mialatt tőle alig méter- 

 nyi táv-olságban emelte fel vadászom, Pkt- 

 BüSKA a lelőtt gulipánt. 



Numeiims arcuafu,^'L.)óí^ Ni(nn'HÍi(.s Icnuirosl- 

 ris ViEiLL. A Jurilofka melletti parti baltákban 

 márczius végén láttam már egyesével a vékony- 



tlatternd in die Höhe und sinkt kraftlos wieder 

 zurück. Zum Greifen nahe stolpern die Vögel 

 umher und drücken sich hilflos, als ob sie der 

 Flugkraft beraubt oder an den Standern gelähmt 

 wären. Jis scheint, als wäre die ganze Colonie, 

 und möge sie nach limiderten von Paaren zäh- 

 len, plötzlich von allerlei Gebrechen und Krank- 

 heiten hefallen, und so täuschend wird dies 

 grossartige Gaukelspiel aufgeführt, dass man 

 immer luid immci- wieder wirklich verletzte 

 Vögel vor sich zu hahen glaubt. Ihre eigene 

 Sicherheit licrücksichtigen die Avosetten dabei 

 nur insoweit, als sie sieh nicht mit der Hand 

 ergreifen lassen. Sie schnellen sich im Notfalle 

 durch einige scheinbar convulsivische Bewe- 

 gungen aus dem Hereich derselben inul verste- 

 hen es meisterhaft, den ^'er|■olger ins tiefere 

 Wasser und einige hundert Schi'itte von der 

 bedrohten Brut fortzulocken. 1st dies Ziel er- 

 reicht, so stiebt der Vogel plötzlich und nuuiter 

 vom Wasserspiegel auf, streicht in weitem Bo- 

 gen schwebenden und zierlichen Fluges seiner 

 Brutinsel zu und lässt dabei sein einfaches 

 Pfeifen so schmetternd, so frohlockend inid so 

 von Glück und Fröhlichkeit erfüllt erschallen, 

 dass man ihm ob des gelungenen Betruges 

 nimmer gram sein kann. 



Fast noch tiefer als diese Zeichen der Eltern- 

 liebe, die, w^enn sie alle Mitglieder einer Colonie 

 zugleich befallen, fast ans Lächerliche stri'ifen, 

 ergriffen mich die Äusserungen inniger Gatten- 

 liebe bei diesen anmutigen Geschöpfen. Mein 

 Sclmss hatte ein Avoscttenweibchen leblos aufs 

 Wasser herabgeworfen, und der Gatte hatte 

 sich dicht daneben niedergelassen. Leise Lock- 

 rufe ausstossend schwamm er um den Körjier 

 der (iefährtin. stiess ihn mit Kopf und Schna- 

 bel, trieb ihn mit leiiditen Flügelschlägen an 

 und erhob sich ab und zu zu kurzem Fluge, lun 

 die Gattin zur Flucht einzuladen. Als wir ganz 

 nahe heran gerudert waren, und das todte 

 Weibchen nielli von der Stelle wich, strich er 

 wohl wi'iter weg, kehrte aber gleich wieder un- 

 ter ängstlichem (ieschrei zurück, um sieh dicht 

 neben Kahn und Gattin wieder aufs Wasser 

 niederzulassen, fnd hier bli(>b er stumm und 

 bewegungslos, während nur meterweit davon 

 mein Jäger Petiíuschka die geschossene Avo- 

 sette aufgriff. 



Nu))ic)iiiis arainlus (L.1 und N. lemiiioslri^ 

 Vieill. Schon Ende März traf ich vereinzelt den 

 dünuschniibligen, kleinen, duidi seinen hohen 



