159 



in()(liii ('S tVktclcniil saiî^zdalkofltalv a cserlusz 

 telt'jiiilők a (lol)nulz.sai csöndes ós békés termé- 

 szetű halászok és parasztok között, és per ana- 

 logiam «Cserkesz mai'tin» -nak nevezik ma is 

 félő meKcmlí'kczésliől a vad hícsért. 



Ennek a na<íy, erős csérnek idegenszerű 

 alakja, hatalmas élénkpiros csőre, csillogó hó- 

 színű tollazata s nagj', vadul tekintő szemei 

 eleven korában sajátos bájt adnak. Magasan a 

 levegőben szárnyalva, hangos, dühös kiáltással 

 fogadja a testébe vágódó söréteket. Ha még oly 

 súlyos is a seb, melyet a lövés ejtett i-ajta. még 

 oly nagy a magasság, melyről lezuhant : alig 

 esett le, ha csak egy szikrája van is benne az 

 életnek, rögtön védőállásba helyezkedik, sőt 

 egyenesen támadólag léj) fel s ilyenkor tűhegyes, 

 erős csőre s messzire tárt narancsvörös torka 

 igazán veszedelmesnek látszik. A vadul s bámu- 

 latos erővel minden oldalra osztogatott csőrcsa- 

 pások kül(iid)en csakhamar megtanítják a va- 

 dászt arra, hogy a cserkesz-martinnal nem lehet 

 tréfázni. Egy vagy más hatalmas szakított .seb 

 fájó emlékül mariid meg s a jövőre nézve (')va- 

 tüsságra int. 



A l(')-csért még ma is elég közönséges jelen- 

 ségnek tarthatjuk a lagúnák területére s általá- 

 ban az egész tengerpartra nézve, de úgy látszik 

 szorosan a lagúnák tenger felé eső oldalához s 

 erősebben sós vízhez vonzódik, mert a szárazföld 

 partján soha sem láttam. Magatartása s élet- 

 niíidja tekintetében igazi csérnek mutatkozik ; 

 keresgélve jókora (:?(>— 40 m) magasságban vo- 

 nul a víz tükre fölött s hirtelenül heves erő- 

 szakkal vágódik le a kiszemelt zsákmányra úgj-, 

 hog;\- gj'akran nuigasra szökik a víz az erős csa- 

 pástól, vagy a madár maga is egészen eltűnik 

 benne eg\- pillanatra ; vagy peílig nagyobb csa- 

 patokba gyűlve sütkérez a homokpadokon s fe- 

 nyérnyelveken. tisztítja s simítja tollát s éles, 

 krákogó lármával ezivódik szomszédjaival. A le- 

 lőtt madarakra, ha más fajnak is azok, hevesen 

 és kitart(')an csa])dos. mint azt tíibbi csérféle is 

 tenni szokta. 



A párok úgy látszik hűen összetartanak, 

 mert eg_vediil álh) egyéneket csak igen ritkán 

 láttam ; még a nagyobb csapatokban is csak- 



hausten die tscherkessischen Colonisten unter 

 den ruhigen und friedlichen Fischern und 

 Bauern der Dobrudscha, — und « Tscherkess- 

 Miirliü« nennen diese heute noch in scheuer 

 Erinnerung ]ier analogiam die wilde Tiaubsce- 

 schwalbe. 



Die fremdartige Gestalt dieser grossen, kräf- 

 tigen Seeschwalbe, der mächtige, hochrote 

 Schnabel, das glänzende, schneeige Gefieder 

 und die grossen, wild blickenden Augen verlei- 

 hen dem lebenden Vogel einen eigentüniliclicn 

 Reiz. Hoch in der Luft (juittiren sie die ein- 

 schlagenden Schrote mit lautem, wütendem Ge- 

 schrei. Mag die Verletzung durch den Schuss 

 noch so schwer, mag der Sturz aus der Höhe 

 noch so bedeutend sein : kaum heraijgeworfen 

 nimmt der Vogel, falls nur noch ein Fünkchen 

 Leben in ihm ist, sofort eine Verteidigungsstel- 

 lung ein, ja geht sogar direct angriffsweise vor, 

 wobei der nadelscharfe, kräftige Schnabel und 

 der weitaufgerissene orangei-ote Rachen wirk- 

 lich gefährlich aussehen. Übrigens lielehren die 

 wütend und mit erstaunlicher Kraft nach allen 

 Seiten hingeführten Schnabelhiebe den Schüt- 

 zen bald, dass mit dem "Tcherkess-Martin» 

 nicht zu spassen ist. Ein oder der andere tüchtige 

 Fleischriss lileibt in schmerzlicher Erinnerung 

 und mahnt für die Zukunft zur \'orsicht. 



Die Raubseeschwalbe ist heute noch als eine 

 ziemlich gemeine Erscheinung des Lagiinen- 

 gebietes und wohl der ganzen Meeresküste zu 

 bezeichnen, scheint sich aber streng an die 

 Seeseite iind das stärker salzhaltige Wasser zu 

 halten, da ich sie nie an den Festlandsufern 

 sah. Nach lienehmen und Lebensweise zeigt 

 sie sich als echte Seeschwalbe, zieht suchend 

 in ziemlicher Höhe (i2Ü — 40 M.) über den Was- 

 serspiegel einher und wirft sich dann plötzlich 

 mit jähem Ungestüm nach einer erspähten 

 Beute herab, so dass oft das Wasser von dem 

 kräftigen Schlage hoch aufspritzt, oder auch 

 der \'ogel für einen Augenblick ganz unter 

 demselben verschwindet : oder sie sitzt in grös- 

 serer Gesellschaft sich sonnend auf Sandbän- 

 ken und Dünenzungen, putzt und glättet das 

 Gefieder und hadert unter schrillem, kreischen- 

 dem Geschrei mit den Nachbarn. .\iif herab- 

 geschossene Stücke, auch anderer Arten, stösst 

 sie heftig und anhaltend, wie andere Seeschwal- 

 l)en auch. Die Pärchen scheinen treu zusammen 

 zuhalten, denn einzelne Lidividuen sah ich nur 

 ganz selten ; fast ausnahmslos Hessen sich 



