15 



lemezekké egyesülten, vagy kötegesen összeállva a sejtek testében 

 kerületesen (periferikusan) és az imént leírt lemezes nyújtvány okban 

 helyezkednek el. A sejt szabad felülete felé haladtukban folyton véko- 

 nyodnak. A magtájékon javarészük elvész, a sejtek szabad felületét 

 kevesen közelítik meg. Nézetem szerint leghelyesebben támasztófonal- 

 káknak, támasztólemezeknek tekinthetjük ezeket a formált képleteket, 

 a melyek rugalmasságuknál fogva a sok mindenféle mozgásnak és alak- 

 változásnak alávetett sejteket rendes adott helyzetükbe segítik vissza. 

 Kimutatásukra legalkalmasabb rögzítő szer a subhmáttal telített qö^/q- 

 os alkohol. Festenünk kell utána vastimsó-haematoxylinnal (Heiden- 

 hain), a mihez kettősen ágyazott 5—6 \i vastag metszetek a legalkal- 

 masabbak. Ezek az elemek nagyfokú hajlandóságot mutatnak a haema- 

 toxyhn iránt és ennélfogva erősen lehet és kell is differentiálnunk 

 a metszeteket. A támasztóelemek a jól differentiált metszetekben 

 sötétkék, néha fekete színben látszanak. Ennek az eljárásnak eredmé- 

 nyét tünteti fel az I. t. i., 6. és 7. ábrája (tonofihr., ionolam). Fek- 

 vésüket, elrendezésüket legjobban tanulmányozhatjuk érintőleges met- 

 szeteken a sejtek keresztmetszeteiben. Miként a 7. ábrán láthatjuk, 

 különösen az oldali bordák ütköző vonalain, vagy a sejtközi szigetek- 

 ben lépnek föl és maguk is egymásnak szögellnek, támaszkodnak, mint 

 a redők. Találunk sejteket, melyeknek a kerületét összefüggő rétegben 

 állják körül, mint azt a 7. ábra 2 jelzett sejtje m.utatja. A magvak magas- 

 ságában (6. ábra) a legtöbb támasztólemez keresztmetszete pontnak 

 látszik s a még meglevő lemezek egymással olyképen támaszkodnak 

 össze, hogy az általuk bezárt szög nyílásával a mag felé tekint. Ezek 

 a támasztóelemek nem párhuzamosak a sejt tengelyével, hanem alsó 

 végok távolabb, a felső közelebb esik a tengelyhez; szóval valósággal 

 nekidülnek, támaszkodnak a sejtnek, mint valami a sejtek oldalának 

 támasztott léczek. 



Hosszanti csíkoltság. A hámsejtek hossszanti csíkoltsá- 

 gát csaknem minden újabb szerző megemUti : Jijima (p.369.) a Planaria 

 polycroá-n, Woodworth (p. 19.) a Phagocata gracüis-sn, Chichkoff 

 (p. 454—456.) több Édesvízi Planariá-n, Sabüssow egy régibb dolgozatá- 

 ban (WiLHELMi [5.] p. 141.) és újabban a Planaria wytegrensis-en, 

 BÖHMIG ([3.] p. 374—375.) és WiLHELMi ([5.] p. 140— 141.) általán a 

 tőlük vizsgált Tengeri Tricladusok-on, Micoletzky (p. 384.) a Planaria 

 alpiná-n, Ude (p. 311.) a Planaria gonoccphalá-n, Annié Weiss (p. 548.) 

 ausztráliai és Korotneff ([2.J p. loio— 1013.) baykaltói Tricladusok-on, 

 továbbá Steinmann (p. 161.) a Planaria teratophilá-n^k tentaculumát 

 borító sejtjein. A liámsejtek csíkoltságát sokkal korábban leírta Böhmig 



