19 



Alakjuk, nagyságuk, elrendeződésük már régen ismeretes, mert erős 

 fénytörő képességüknél fogva az élő állaton is jól fölismerhetők, a mint 

 a sejteket sok helyütt úgyszólván telezsúfolják. A tapogatóként működő 

 fej végi oldalkaréjok legérzékenyebb helyeit kivéve, minden sejtben 

 előfordulnak. A sejtekben többé-ke vésbbé hosszában helyezkednek el. 

 Rendszerint többedmagukkal vannak, ritkán magánosan ; gyakran 

 hordószerűen felduzzasztják a sejteket. Alakjuk többnyire olyan, 

 mint valami óriási baczillusé. Hosszúságuk és nagyságuk a sejtek hosz- 

 szával arányos. Legnagyobbak a hátoldali testszegélyen (I. t. lo. ábra 

 rhahd) ill. az ivarnyílás körül levő sejtekben (ii. ábra), a hol sajátszerű, a 

 többiektől eltérő, vékony, az egész sejt hosszát átérő, sőt ezt gyakran felül 

 is múló s C módjára görbült rhabditiseket találunk. Azt a kis területet 

 az ivarnyílás körül, melyen ezek a hosszú rhabiditisek fordulnak elő, 

 szabad szemmel is igen könnyen fehsmerhetjük, ha az állatokat 

 chromsavat vagy kalibichromicumot tartalmazó keverékbe (Flem- 

 MING-, ZENKER-féle folyadék) dobjuk, mert tőlük ez a terület feltűnően 

 megbarnul, mivel, mint később látni fogjuk, a rhabditisek nagy haj- 

 landósággal viseltetnek e két folyadék iránt és annak nagy mennyiségét 

 nyelik el. A szerzők nem igen méltatták figyelemre azt, hogy a legtöbb 

 hámsejtben voltaképen kétféle nagyságú rhabditisekből álló két réteg van : 

 a sejtek alapja felől vannak az eddig ismertetett nagyobb habditisek, 

 a melyek a rhabditisképző sejtekből származnak; a sejtek szabad felü- 

 letéhez közel pedig, a csillangógyökerek között az ott helyben képződő és 

 igen apró rhabditiseknek egy másik sora található (lásd I. t. i., lo., 12. 

 és 13. ábrákat), A tapogatókaréjok szélén igen sok hámsejtben csakis 

 ilyen apró, ott helyben képződött és be nem vándorolt rhabditiseket 

 találhatunk a szabad felület közelében. 



A mikroszkóp látósíkjával párhuzamosan fekvő rhabditisek 

 egyneműeknek látszanak és a szerzők egyáltalán egyneműeknek 

 is mondják őket. Keresztmetszeti képük azonban azt árulja el, hogy 

 kerületük hártya képében összállóbb és fénytörőbb és így a belső csep- 

 fülyósabb tartalomnak tokjaként látszik. A miként a 12. és 13. ábrán 

 látható, ZENKER-féle folyadéktól a belső tartalom habosán csapódik ki 

 és a rhabditisek belsejében üregek keletkeznek. Salétromsav (az 

 Apáthy formol-salétromsav keverékében), kénsav (a KLEiNENBERG-íéle 

 folyadékban) a rhabditisek belső részét kilúgozza ; ezen az alapon tehát 

 kimondhatjuk, hogy a rhabditisek nem egyneműek, hanem külső hártya- 

 szerű tokjuk egy tőle vegyileg különböző folyadékot tartalmaz. 



A rhabditisek vegyi természetével már Max Sigismund Schultze 

 foglalkozott 1851-ben, de azóta senki ([l.J p. 139—140. és [2.] p. 14 — 15.)- 



2* 



