22 



a föntebb már említett szemcsézetet mutatja. Mitochondriás eljárások- 

 kal kerek vagy a sejt hosszában nyúlt szemecskeszerü képletek mutat- 

 hatók ki, mint chondriosomák. Találhatunk igen ritkán osmiumtól 

 barnuló, valószínűleg zsír- vagy olaj cseppeket és absolut alkohollal 

 rögzített állatokon megfelelő eljárásokkal glykogénszemcséket. Külön- 

 ben pedig a hámsejtek testének, ill. protoplasmájának, differentiált 

 elemektől mentes helye annyira nincsen, hogy annak saját szerkezeté- 

 ről nehéz beszélni. Meg kell még jegyeznem, hogy chromatinf est ékek 

 a sejt alapját feltűnően színezik. 



A sejtmag mindig a sejt alapja felöl fekszik. Jó rögzítések után 

 igen finoman szemcsés és sűrű chromatin állományt látunk (I. t. 

 II — 14. ábra) benne. Formol-salétromsav a mag finom odvacskás 

 szerkezetét gerendázatossá alakítja át, a mint az a 8. és 9. ábrán lát- 

 ható. Nucleolust nem minden sejtmagban találhatunk, achromatikusat 

 egyáltalán nem. A sejtmag alakja teljesen a sejt állapotától íügg. Nyugvó 

 sejtekben elliptikus, a hogyan a legtöbb ábrám feltűnteti. Ha kissé 

 összehúzódnak a sejtek, a mag egészen meggömbölyödik (8. ábra). 

 Szétterült vagy kinyújtózott állatok ellapult hámsejtjeiben a mag a 

 sejttengely irányában ellapul (9. ábra). Talán oszlásra előkészültek- 

 nek kell tekintenünk azokat a sejteket, a melyekben a sejtmag chroma- 

 tin-állománya olyan feltűnően megszaporodott és chromatin festé- 

 kekkel a szomszédosokénál sokkal erősebben színeződik. 



A hámsejtek alkotásának magyarázata. Lássuk 

 már most, micsoda hasznot húz a hámsejt a ráháramló feladatok tel- 

 jesítésében a maga különleges alkotásából, belső szervezettségéből ; 

 vagyis keressük a sejt működése és elemi szervei, vagy idegen szár- 

 mazású részei, valamint szerkezete között fennálló viszonyt. 



A hámsejtek különleges szerkezete elsősorban alakváltoztató képes- 

 ségűket (Luther p. 4. >>Plastictiát<<) szolgálja, illetőleg őket a szükséges 

 alakváltozásokra alkalmasokká teszi. Már Braun és Dorner (lásd Luther 

 p.4.) megfigyelték élő Rhabdocoelidák-on,hogy az egyes hámsejtek képesek 

 magukban is szomszédjaik összehúzódása nélkül megrövidülni. Luther 

 (p. 4 — 5.) és BÖHMIG ([3.] p. 374.) szintén bizonyos formáiható- 

 ságot (plasticitas) tulajdonít a hámsejteknek. Metszeteken nagyon 

 gyakran megfigyelhető, hogy hosszúra megnyúlt hengerhámsejtek 

 között csaknem felényi magasságú összehúzódott egy vagy két sejt foglal 

 helyet. Ilyet láthatunk a 12. ábra jobb és bal felén, valamint ilyenek 

 hozták létre a 131. oldal 13. szövegrajzán hasoldalt a hámnak több 

 helyen látható eltörpűlését. Ha a hámsejtek egész hosszában tetőtől- 

 talpig egymáshoz simulnának és így volnának sejtközi ragasztó-állo- 



