61 



fogytával az állatnak úgy ott kellene tapadnia, hogy le se tudja magát 

 választani. 



Legfontosabb azonban az, hogy a tisztán mechanikai tapadáshoz 

 szükséges szerkezeti föltételek úgy az Édesvízi, mint a Tengeri Tricla- 

 dusok >>tapadózónáján<<hiányoznak. Ha végigtekintünk a Tremafadák, 

 Castodák, Hirudincák és Cephalopusok tapadó korongjain, a tapadásnak 

 két elmaradhatatlan szerkezeti föltételét látjuk. Egyik a betölcsére- 

 síthető, az odatapadás pillanatában azonban simán az alzatra fekvő 

 tapadó felület, mely vagy egész terjedelmében, vagy legalább odasimuló 

 kerületével a környező vizet elzárja a korong tapadási felületétől. 



A másik pedig erre a felületre ható, azt visszahúzó izomnyaláb 

 vagy rendszer, mely összehúzódásával homorúvá teszi a tapadás 

 felületét és az így keletkezett térben csökkenti a nyomást, vagyis — 

 amint mondani szokták — légüres tért hoz létre, a minek következtében 

 azután a környező víz nyomása az alzathoz préseli a korongot. 



Ezeknek könnyebb megértése végett mesterem, Apáthy professzor úr 

 gazdag Pi!Óc2:a-készítmény gyűjteményéből tanulmányoztam egynéhány 

 S;'««r/?e//zon-metszetsorozatot és róluk az ő engedelmével két vázlatos 

 rajzot készítettem. A jelen esetben a Branchellion tapadó korongja vala- 

 mennyi állaté között annálfogva is a legalkalmasabb példa, mert a tapadó 

 korongon ép úgy másodlagos tapadó korongocskák lépnek föl, mint a 



5. és 6. ábra. Branchellion tapadókorongja csekély és egy járulékos korongocskája 

 675-szörös nagyításban (Apáthy gj'üjteményéböl), a mechanikai tapadás szük- 

 séges szerkezeti feltételének bemutatására (Sublimat, utóaranyozás). 



