193 



rius sejtek az egész testfelületet behálózzák, bizonyos dolog, hogy ezek e 

 tapintást közvetítik. Azonban íz- és szagingerek felvételére : ízérzésre 

 is képesítik az állatot. Következtethetjük ezt különösen az állat garat- 

 jának a táplálék felkeresésében való használatából. Az állat szemei 

 oly messze vannak a szájtól, hogy azokat a táplálék megfogásakor nem 

 használhatja. Különben is a szemnek lencséje nem lévén, kép nem kelet- 

 kezhetik a szemben, vele csak irányt lát az állat. Tehát csakis a táplálék 

 íz- és szagingere vezetheti az állatot zsákmányához. Ha vért, máj- 

 darabot, vagy szétnyomott állatot dobunk igen lassan áramló vízbe, 

 az állat, mihelyt hozzáér a szövetnedvvel telt víz, annak ellenébe nyúj- 

 togatja fejvégét, s a garatját is mindjárt kiölti és azzal tapogatózik a 

 táplálék után. A garatot pillák borítják, melyek akkor jutnak szerep- 

 hez, mikor kioltódik a garat, mert mozgásaikkal áramlítják a vizet, 

 hogy a közöttük levő érzőnyújtványok a környezet íze és szaga felől 

 tudomást szerezhessenek. Szolgálhatja végül a hőérzést a hámalatti 

 rácsozat. Hisz az állat a víz hőmérsékletének változásai iránt igen 

 érzékeny. 



A vezető pályákról általában. 



Beszéljünk már most a sejtformák megismerése után az idegrend- 

 szer sejtjeinek elágazódásáról általában és a nyújtvány oknak egymás- 

 hoz való viszonyáról. 



Előre kell bocsátanom, hogy az imént leírt receptorius dúczsej te- 

 kén, a GoLGi-képek alapján lehetetlen különbséget találni axon és 

 dendritisek között. Csak analógiákon nyugvó, erőszakolt feltevés volna 

 az, hogy axon az a nyújtván}', mely nem a kerületen oszlik végága- 

 zatra, hanem valamiként egy idegközpont felé tart. Legtöbbnyire min- 

 denik nyújtvány a kerületen megy át végágazatába : egy rész a hám 

 alatt, vagy a hámban, a másik az izomzatban. A receptorius dúcz- 

 sejteknek azok az ágai is, melyek közül eg3^-egy az idegtörzsbe követhető 

 s a melyeket tehát axonoknak tekinthetnénk, mielőtt valamely dúcz- 

 tájhoz érnek, nagyon elágaznak. Erőltetett dolog volna az ágakat mind 

 coUateralisoknak mondani. 



A nyújtvány okról mindenekelőtt a csakis a Golgi eljárása után 

 tapasztalható gazdag csomóc; kásságot kell megjegyeznünk. Néhol egy- 

 egy nyújtvány egészen g3'öngyfüzérhez hasonlít, hol a csomókat össze- 

 kötő részek oly vékonyak, hogy ezerszeres nagyítás mellett is alig 

 tudunk tollból is vékonyságúknak megfelelő vonalat húzni. Főként a 

 végágak csomósak. Vannak sejtek, melyeknek nyújtványai alig mutat- 

 nak egyenetlenséget és olyanok, melyekben csaknem minden nyújt- 



Dr. Gelei : Tanulmányok. 13 



