76 
ved Lædningens den fyned altfaa iffe at behove nogen Betegning, — ialfald 
tan den, i tvivlfomme Tilfælde, med Lethed antydes i Drdbogen (f. Ex. 
But, (. Bunf”), hvilket aldeled itfe er Vilfældet med den aabne Udtale. 
Ved denne ev Betegningen derimod nodvendig for at antyde en Ufvigelfe, 
hvorom der ellers paa fit Sted vil give den fornedne Dplysning. LBift 
er det ialfald, at en rigtig Udtale i Læsningen vanffeligere vil opynaae8 
ved Den islandffe Betegningsmaade, end ved den her antagne. En anden 
Grund er det, at den islandffe Betegning iffe vel funde anvended forme- 
delft dens Mangel paa GSimpelhed. Det er fun ved de anforte fire Vo- 
faler, at Jegnet angiver den lufte Udtale i det SJölandffe; ved Bofalen e 
har man derimod et Jegn af en ganffe anden Betydning (nemlig fom 
Moærfe for et indffudt j); det lukte og aabne ø foreftilles derhos i Jölandfl 
med forffjellige Bogftaver, nemlig æ eller oe (luft) og å (aabent). Naar 
nu Betegningen af den lufte Udtale ffulde gjennemfore8 i det Norffe, da 
maatte den gjere& fimpel og regelmæsfig; men derved vilde den ogfaa afvige 
fra den islandffe, og faalede8 endnu blive ubeleilig ved Gammenligningen. 
Herved fan endnu bemærkes, at man iffe behover at betegne Mel 
femlydene i alle de Tilfælde, hvori de forefomme, f. Gr. i Berg, Voll, 
Tuft og deslige Ord, hvis Udtale iffe vil være tvivlfom. Det vil være 
nof for Læjeren, naar Lyden ev betegnet i de lange Stavelfer og i adffil- 
lige Ord, fom let funde forverles med andre. Den Uleilighed, fom man 
Éunde ftede paa ved FJævnforelfen med de islandffe eller gammelnorffe Ord, 
fom have faaet en anden Beteqning, fan formeentlig undgaae8 ved at an- 
fore disfe Ord uden Jegn, faaleded fom de forefomme i gamle Skrifter. 
Foruden de her omtalte Lydmærfer antage8 ingen færegne Bogftaver 
eller Bogftavtegn. Den færegne Udtale, fom tildels finder Sted ved andre 
Bogftaver, fom vr, If, nn, er blot at anfee fom en Dialeftform, der til- 
horer enfelte Forgreninger af Sproget, og vil blot fomme i Betragtning 
i Grammatifen. 
