
LÉLEKELEMZÉS 
Álarcosok körmenetei vonulnak végig szakadatlanul 
az élet utcáin. Nem örökös farsang az élet, mégis álarcosok 
vagyunk valamennyien. Sokan tudják, hogy lelküknek nem 
az igazi, kendőzetlen arcát tárják a világ elé: tudják, 
hogy ők — akár bátran, akár gyáván, de eltökélten — 
képmutatók. Másokat akarnak rászedni, de önmagukat, 
nagyjában legalább, nem csalják meeg. Mások előtt viselik 
ugyan az áltatás jelmezét, de önmaguk előtt képesek az 
őszinteség pőreségére. Ezek a boldog álarcosok, az egész- 
séges csalók. : 
De tömérdek olyan ember is jár-kel közöttünk, aki 
nincsen tudatában annak, hogy csalja a világot, aki nem 
tudja, hogy lelkén álarccal játssza el azt a szerepet, 
amely a földi tragikomédiában jutott neki. Ezek a boldog- 
talan álarcosok, a beteg csalók, akik nemcsak embertár- 
saikat ámitják, hanem legeslegjobb barátjukat, önmagukat 
is, akik belül nem ugyanazok, amilyeneknek kivülről lát- 
szanak, de akik előtt titok marad lényüknek ez a sanyaru 
kettőssége. És éppen itt akadunk rá a lelki álarcosság 
szomoruan különös bökkenőjére. Azt kellene hinnünk, — 
egy régi német közmondás is ezt a hitet igyekszik be- 
lénk disputálni — hogy amiről nem tudunk, attól nem is fő 
a fejünk. Pedig lelki életünkben éppen tótágast áll ez 
a bölcsesség. RK miről tudunk, aminek nyiltan szemébe 
nézünk, amit bátran vállalunk, — akár azért, hogy helye- 
seljük, akár azért, hogy elítéljük — mindaz, bármilyen 
veszedelmesnek, szörnyünek vagy utálatosnak lássék is, 
nem okozhat a léleknek számbavehető galibát. De ami- 
