35 





















nak bennünket. Ott azonban könnyebb végét fogják meg 
a dolognak. Egyszerüen odavetik elibénk dogmákként az 
apriorisztikus tételeket. Fejbe kólintanak azokkal a sulyos 
igazságokkal, jobban mondva igazság-látszatokkal, hogy 
sember küzdj és bizva bizzál.z Ránk parancsolják, hogy 
higyjük el a munka boldogságát és diadalmas voltát, az 
emberi akaratnak minden poklokon keresztül való érvé- 
nyesülését. 
Vámbéry komolyabb módon fog az ifju lelkek meg- 
győzéséhez. Nem a dedukció utján jár, előre nem szegez 
nekünk merev tételeket, hanem induktiv módon vonja le 
tanulságait. Elmondja viselt dolgait, megrajzolja élete sorát. 
Aztán az életiró félreáll és helyét átadja a pedagógusnak 
aki diadalmasan rámutat arra, hogy dolgozni és küzdeni 
kell. Nincs igaza Tolsztojnak, aki a munkát az emberiség 
átkának mondotta. Vámbéry dolgozott — nulla dies sine 
linea — és az édes munka nemcsak gyönyörüség volt, 
hanem hirt, vagyont, függetlenséget szerzett. Vámbéry azt 
tanitja, amit a pedagógusok. De mig ezekben nincsen meg 
az igaz meggyőződés, ő benne a tanitás egy hosszu 
élet tömör kivonata, mely szubjektiv szempontból föltét- 
lenül igaz. 
Bennünket azonban ezek a tanulságok mégsem tudnak 
meggyőzni. Vámbéry élete csak egy élet, vele szemben áll 
ezer meg ezer élet, amelyek egészen másfajta tanulságokat 
revelálnak. Hányszor vall kudarcot a legkeményebb aka- 
rat is, mely nem tud célra törni, és mennyi nagy és 
fáradságos munka megy nap-nap után veszendőbe. Vám- 
béry élete többet érhet ezer életnél is, de többet nem 
bizonyit, annál is kevésbbé, mert hiszen Vámbéry 
akarata szinte emberfölötti erejü volt, egészen más 
szövésü, mint a sok átlag-akarat, a munkája pedig 
szivósabb és kitartóbb annál a sok dologtevésnél, 
melyet munka névvel szoktunk megtisztelni. A hétköz- 
3 
