


napok józansága mást tanit, mint Vámbéry: az akarat- 
gyöngeség ésa dologtalanság ártalmas, az akarat és a 
munka nem az. Hogy azonban az akarat kivivja a sikert 
is, a munka pedig ne maradjon meddő, szükségünk van 
még azokra a pontosan nem definiálható, alkotó elemeire 
nem bontható, elméletben meg nem szerkeszthető és gya- 
korlatban véglegesen soha ki nem tapasztalható impon- 
derabiliákra, melyeknek gyüjtő neve: a szerencse. 
Elismerni kénytelen ezt végsőképpen Vámbéry, az 
akarat hőse és a munka fanatikusa is, visszatekintve éle- 
tére: "Valóságos regény bontakozik ki belőle, ha pályám 
kezdetével szembe állítom a végét; de mivel lassan és 
fokozatosan történt az átalakulás és mert sohasem kétel- 
kedtem a munka és a jutalom belső kapcsolatában, ter- 
mészetesnek találtam, hogy ami rossz volt, lassankint jóra 
fordult és a csodálni valót voltaképen csak a végzet 
kegyes rendelésében láttam. Labor omnia vincit, ez volt 
mindig a jelszavam, de sohasem feledkeztem meg erről 
a másik mondásról sem: Sors bona, nihil aliud; mert 
azt, hogy nem vesztem szomjan a homoksivatagon, hogy 
nem pusztultam el béna lábammal a mély homokban való 
hosszas gyalogjárás fáradalmai közben s hogy szerencsé- 
sen megmenekültem Khiva és Bokhara zsarnokainak hó- 
hérpallosától, egyesegyedül jó csillagomnak tulajdonitha- 
tom. E jó csillagzat nélkül kárba veszett volna minden 
kitartásom, minden béketürésem, becsvágyam, nyelvbeli te- 
hetségem és minden szellemi éberségem.c 
Öszinte beszéd, melyet azonban csak a könyv vége 
felé hallunk, miután már szinte megcsömörlöttünk az erős 
akarat és kitartó munka optimista dicsőitésétől. Öszinte 
és pesszimista beszéd. Nyiltan bevallja, hogy akinek nincs 
szerencséje, az hiába fárad. A közfelfogás is azt vallja. 
Vámbéry csak valamivel precizebb. Az akarat és a munka 
egymagában nem ér annyit, amennyit a sok pedagógus 

