


is tudom, csodáljam-e martiromságaért, vagy — megves- 
sem-e tolakodása miatt a zsidót, ki a legridegebb vissza- 
utasitás ellenére is befurakodik a nemzeti sorompók közé? 
Én, ki nehéz lélekkel éreztem ezt teljes életemben, mindig 
abból a gondolatból meritettem bátorságot és vigaszta- 
lást, hogy a társadalom rövidlátása nem foszthat meg 
a hazai röghöz való természetes jogomtól. A föld, melyen 
Isten napvilágát megpillantottam, melyen bölcsőm ringott 
s melyen ifjukorom aranyos napjait éltem, az a föld 
nekem hazám és az is marad.cs 
Öszinte vallomás ez? Nincs okunk kételkedni benne. 
. Vámbéry nem átallja bevallani, hogy a hazug idealiz- 
mustól mindig távol tartotta magát. Mindig figyelemmel 
volt a hasznosság kérdésére és ha észrevette, hogy valami 
nem mozditja és nem mozdithatja elő céljait, letett róla. 
Ettől az életelvétől, mely egyébként, ha nem vallják is be, 
az ugynevezett talpig ideálisták cselekedeteit is irányitja, 
csak egy dologban tért el. Ha nem is erkölcsi elismerés 
és irói siker szempontjából, de anyagilag hasznosabb lett 
volna reá nézve, ha nagy középázsiai utjáról visszatérvén, 
nem marad meg Magyarországon, hanem állandóan le- 
telepedik Angliában. Hogy mégis itthon maradt, bár a 
hasznosság elve más eljárást diktált volna, az éppen amel- 
lett bizonyit, hogy benne, a vándorélet rajongójában, az iz- 
galmas kalandok bolygó hősében is élt valami a szülő- 
föld rögéhez való ragaszkodásból, hogy a világpolgár 
szivében is meghuzódott az az atavisztikus, olykor a 
célszerüséggel ellenkező érzés, melyet hazafiságnak ne- 
vezünk. Ebben szabad hinnünk. 
Hét évtized tapasztalatai, két világrészben tett uta- 
zások arra tanitották Vámbéry Ármint, hogy három un- 
dok bálvány teszi gyötrelmessé az emberiség életét: a 
vallási képmutatás és fanatizmus, a nemzetiségi előitélet 
és a társadalmi kasztszellem. Mind a három bálvány 

