

WEDEKIND, R MORALISTA 
Német Aristophanesként tömjénezi a vitustáncban 
rángatódzó hódolók serege. De a mámoros Hozsánna 
tőszomszédságában fölsivit a :feszitsd megcx dühkiáltása 
is. Bkik Wedekind Frankban látják a modern német 
szinmüirodalom legtetejét, azokkal a rajongókkal elkese- 
redetten farkasszemet néznek szőrösszivü kritikusi bakók. 
Ezeknek az ünnepiesen méltóságos Franklinból a pajkos 
Frankká rövidült Wedekind ügyefogyott dilettáns, minden 
művészettől elrugaszkodott vásári komédiás, a legjobb 
esetben részeg dadogó csupán. 
Magasztaló lelkesülők és elkeseredett ócsárlók azon- 
ban egyképen találkoznak annak az itéletnek ország- 
utján, hogy Wedekind erkölcstelen iró. A rajongók sze- 
mében az erkölcstelenség legalább is oly müvészi tulaj- 
donság, amilyen, teszem azt, a jellemzés ereje, a dialógus 
életelevensége volna. A becsmérlők nyelve ellenben azt 
sziszegi, hogy ez az erkölcstelenség förtelmes szenny, 
amelyből nemcsak orrot, de minden jótétlelket facsarintó 
gonosz illatok förtelmeskednek kifelé. Nekik Wedekind 
sárban hempergő sertés, akinek diszharmónikus röfögését 
nem tudják a jövő drámai müvészetének zenéjeként hall- 
gatni és élvezni. 
Pedig nincs igazuk sem a barátoknak, akik erénnyé 
verik Wedekind állitólagos erkölcstelenségét, sem ellen- 
ségeinek, akik szégyenfoltot varrnak a köntösére ebből 
a vélt bünből. Igazán amorális, azaz erkölcshijjas em- 
ber az, — a legeslegritkábban akad csupán — aki 
egyáltalában kirekeszti gondolkodásából, érzéseiből és 
