
kölcsi kérdésekkel. Másképen felel reájuk, mint a nagy 
tömeg, de mégis csak válaszra méltatja őket. Ha amora- 
lista volna, nem is látná meg az erkölcsi kérdéseket, 
vagy ha talán mégis, át tudná formálni őket célszerüségi, 
hasznossági, egészségügyi kérdésekké és csak akkor vála- 
szolna rájuk. Wedekindet ugyanott nyugtalanitja az er- 
kölcsi kétség, ahol a nyárspolgárt. AK különbség legföl- 
jebb az, hogy Wedekind arra, amit a köznapi erkölcs 
még rossznak mond, ráakasztja a morális jóság köpeny- 
kéjét, amit pedig a nyugodalmasan baktatók erkölcsileg 
jóként és kivánatosként szeretnek, arra rásüti az erkölcs- 
telenség csufitó bélyegét. Wedekind voltaképen mora- 
lista, mert ő is általánosan érvényesnek mondott és an- 
nak óhajtott erkölcsöt hirdet, csakhogy szerinte ez az 
erkölcs, ha talán formáiban nem is, de lényegében be- 
csületesebb, őszintébb, tisztább, emberibb erkölcs a mos- 
taninál, jobban szolgálja az emberiségnek a boldogság 
napfényes ormai felé való haladását, mint az európai 
és amerikai kulturnépeknél elismert erkölcs teszi. Wede- 
kind tehát nemcsak hogy nem amoralista, hanem ideá- 
lista is. Az amoralista nyugodtan szemléli az élet szin- 
játékát. Temperamentumához képest hol tragikusnak, hol 
kómikusnak látja a szereplőket és a szinhelyet, de amit 
lát, azt szükségképen valónak fogadja el és nem támad 
benne az az óhajtás, bárcsak másképen ágálnának a 
szereplők, bárcsak más volna a tragédia vagy komédia 
szinhelye. A moralista ellenben a megrögzött világ- 
javitó. Nincs megelégedve a világgal és ha eléggé 
öszinte, magával sem. RK maga erkölcsi szabályainak meg- 
felelő szinvonalra — szerinte mindig magaslatra — sze- 
retné fölemelni az emberiséget. Wedekind szintén mo- 
rális világjavitó. 
Lirai versei, bár olykor épen az ő soraik közül 
vihog ki a legmeztelenebb cinizmus, nem egyszer a 
