
bukást. És vajjon nem jellemző-e, hogy Wedekind Luluja 
— a Pandora szelencéje cimü éjféli lidérenyomásában — 
nem mint vidéki község tornyoskastélyu kegyura hal 
meg, ami pedig nagyon lehetséges volna, hanem mint 
a zugutca söpredéke pusztul el Londonban, ahol a has- 
felmetsző haitja végig rajta a halálos itéletet. Az amo- 
ralista valószinüleg napsugárral táncoltatta volna körül az 
asszonyképü Rontás halottaságyát, Wedekind belefulasztja 
a pocsolyába. A moralista abban is elárulja magát, 
hogyan halatja meg embereit. 
És Keith márki, az amoralista szélhámos, Lulu kis- 
asszonynak nem egy dologban férfira forditása, vajjon 
nem jár-e szintén pórul Wedekind rosszvoltából? Mintha 
a költő ezzel a hősével is be akarná bizonyitani, hogy 
nem tréfált, amikor egy versében az életből azt a ta- 
nulságot vonta le, hogy csakis a jósággal lehet tar- 
tósan jó üzletet csinálni; a rosszak gazoskodnak és el- 
véreznek, a szélhámosok ujjonganak és tönkremennek. 
Az amoralista ennek a lehetőségét is konstatálná, ilyen 
eseteket is észre tudna venni, de megfigyelései fölé soha- 
sem irná cimül: Ilyen az élet! (Legföljebb, habozva: 
Ilyen is lehet az élet! A moralista Wedekind azonban 
csak következetes, és hü legmélyebb érzéséhez, amikor 
müveiben nemcsak a moralistákkal, hanem, szinte ke- 
serü kedvteléssel, az amoralistákkal is a nyakukat szegeti. 
Wedekind moralizmusának van egy enyhitő körül- 
ménye: a költő szégyelli moralista voltát. Akár a leg- 
szabadabb és legemberibb morált hirdeti is, minden mo- 
ralista szükségképen többé-kevésbé kenetes prédikátor. 
Ennél nagyobb ellensége pedig a költőnek nem lehet. 
Ha tehát egy vérbeli költő érzi, hogy lelkében megszó- 
lalni kezd a prédikátor, szégyelnie kell magát. Wede- 
kind cinikussá válik szégyenében. Mindenáron palástolni 
akarja, — amit ő maga épen oly jól tud, mint a 
