






















PANIZZA OSZKÁR KEREM (sz 
Egy élet, melynek végét a rendőri riporter irja 
meg... Közbül néha dolgot adott az irodalmi kriti- 
kusnak is, de egy töredéke helyet kért a Törvényszéki 
Csarnokban, a szenzációt hirdető ritkitott garmond be- 
tüket fogyasztva. 
) B rendőri riporter azt irta meg, hogy: szegény 
Tamás fázik. Hogyne fáznék, mikor most novemberben, 
Íriss őszi széiben egy-ingben futkosott végig Miünchen 
utcáin. A szegény Tamást, amikor még melegebb ruhá- 
ban járt, dr. Panizza Oszkárnak hivták, szatirikus mun- : 
káiról néha sok szó is esett, a német modernség ex- 
centrikus, de azért nem értéktelen talentumai között em- 
legették. Szóval, — ha kevesek előtt is — valaki volt. 
Az egy-ingben szaladgálásért nagyon megjárhatta 
volna. De kiderült, hogy a vakmerő adamita nem szán- 
dékosan követte el a közszemérem megsértését, mert 
oly állapotban volt, amilyent egyes negativ jóakarói már 
régebben is ráfogtak: kétségtelenül megbolondult. Igy 
hát nem a biróság elé szólították, hanem fütött cellába 
vitték: a müncheni elmegyógyintézetbe. 
Az egy-inges ember visszatért oda, ahol husz esz- 
tendővel ezelőtt kurálta azokat a halandókat, akik már 
akkor is a világos utca során nem restelték volna 
akár a mezitelenül járást sem. Husz év előtt elme- 
orvos volt. A gyógyitás mellett néha barátainak mulat- 
tatására és odavetődött idegenek rémitésére az őrülteket. 
szokta mimelni, saját magán lege artis bemutatva a 
