
zébe epébe mártott tollát. Minduntalan elháritja magátót 
azt a vádat, hogy ő nőgyülölő. Schopenhauert is megvédi 
egyes biografusainak azzal a nem szemrehányásával, de 
konstatálásával szemben, hogy a nőkről mindig hangoz- 
tatott megvető és elitélő véleménye nem alapos belátás, 
hanem szilaj gyülölet szülötte volt. Megvédi pedig azért, 
mert a gyülölet okául szolgáló szubjektiv momentumokat 
nem tartja komoly filozófushoz méltónak. AR Schopenhauer- 
biografusok némelyike ugyanis azt irja, hogy a frankfurti 
bölcs nőgyülölete egy jelentéktelen epizód nyomán támadt. 
HA gyülöletet a férfi hiuságán esett nem is tulságos sérelem 
előzte meg... Schopenhauer Velencében járt. K fiatalember 
fölcsipett magának egy velencei leánykát. Ugy látszik, 
nemcsak gyönyörüséget, hanem mélyebb vonzalmat is remélt 
a lélektelen bábutól. Egy alkalommal karöltve sétált a 
leánykával. RK beszélgetésnek egy témája volt: maga Scho- 
penhauer, az ő személyi kiválóságai, jövendőbeli nagy- 
sága. Schopenhauer soha sem tudta elpalástolni, amit min- 
den ember gondol ugyan, de többé-kevésbbé el is tit- 
kolja: hogy magát tartja a világ középpontjának. A 
leányka hallgatta Schopenhauer öndicsőitő fejtegetéseit, de 
lelke mélyében unhatta ezt a balgatag ifjut, aki nem az 
oldalán haladó nőnek, hanem a maga istenitett személyének 
tömjénez. Sétaközben egy kanális mellé jutottak. A szóra- 
kozott leányka, aki csak félfüllel figyelt kisérőjére, hirte- 
len az elragadtatás hangjait hallatta. Akkor siklott el mel- 
lettük egy gondola, amelyben gyönyörü arcu ifju ült: lord 
Byron volt, aki akkor élte mézesheteit kedvesével, egy 
olasz grófnővel. A gondola már régen befordult egy má- 
sik csatornába, de Schopenhauer leánykája még mindig 
utána bámult. Aztán pedig megeredt a nyelve és a megcso- 
dált költő dicséretét zengette. Természetesen nem a mü- 
veit emlegette, amelyekről sejtelme sem volt, hanem — 
ami Schopenhauernak sokkal jobban fájt — a haját, a 
gen 
e ek ! 
gy. 
43 

