
49 
Haláltánc leánykereskedője, Casti Piani márki — hogy 
voltaképen világjavitó moralista. Palástolni vágyik ezt 
nemcsak mások előtt, hanem maga előtt is, vagy leg- 
alább elfeledtetni akarja magamagával. Ez magyarázza 
meg, hogy olykor szinte megfulad az erőltetett kaca- 
gástól, amelyből mégis kiérzik a visszafojtott sirás, nem 
egyszer szinte cirkuszbeli kaucsukembert mutat tagjai- 
nak rettenetesen groteszk kiforgatásával, miközben mégis 
kihallik az elkényszeredett csontok recsegése, gyakran 
mintha ördögi cinizmus  abszintjától esnék  mámorba, 
amelyből mégis kivigyorog valami szomoru polgári jó- 
zanság. Ez Wedekind egyéni tragikuma: ami ő igazán, 
moralista, annak nem akar látszani, azt szégyelli. Ami- 
nek pedig látszani szeretne, amoralistának, attól minden 
cinikus taglejtése mellett is távol marad a lelke. 
A legnagyobb költőknek, akik — nem mindig, de 
legáldottabb pillanataikban — csakis amorálisak tudtak 
lenni, nem kellett szégyenkezniök semmiért, semmi gyön- 
geséget nem kellett takargatniok a cinizmus irgalmas 
palástjával. Shakespeare is, Flaubert is, mert reájuk gon- 
dolok, amikor a legnagyobb, fölötte trónol az egész 
mindenségnek, az életnek, a morálnak. Olyannak látják 
és láttatják az életet, amilyen. A moralisták pedig jobbnak 
vagy rosszabbnak láttatják, aszerint, ahogy lelkesitve buz- 
ditani, vagy ostorozva korholni akarnak bennünket. We- 
dekind — különösen ujabb miüveiben, igy a Hidallában 
is látjuk ezt — egy szerinte felsőbbrendü jövő magas- 
lataira szeretné felkorbácsolni az emberiséget. Flaubert 
megismertet bennünket magunkkal, egyebet nem akar, 
talán még ezt sem akarja. A morális Wedekind bizo- 
nyára jobb ember, de az amorális Flaubert nagyobb 
miüvész. És ha kettejük közül választanom kell, habozás 
nélkül otthagyom a jó embert. 
Modern Könyvtár 104—105. 4 
