

járadékot huzott a dán királytól (holta után hatvanezer 
arany tallért hagyott örököseinek). A titkolózó Andersen 
pedig, aki a világért sem nevezte volna meg a leányt, a 
legpletykásabb és a legfecsegőbb ember volt. Ha valaki 
titkokat bizott rá, másnap már a fél város tudott róluk. 
Minden szerelmi titkot ki tudott szimatolni és mentől gyor- 
sabban terjesztette a többé-kevésbbé pikáns botrányokat. 
Kis lakásában, melynek berendezése egy aggszüz szobáira 
emlékeztetett, barátait és harátnőit gyakran meghivta ká- 
véra és ilyenkor az uzsonnát mások szerelmének indiszkrét 
alosszálásával füszerezte. És ez az ember a maga szerel- 
meit annyira el tudta titkolni? Mert ez a szerelem 
csak költői mese volt a leánnyal együtt — véli a föntebb 
emlitett Hansen. 
VII. 
Andersen, néhány idősebb irót nem tekintve, leg- 
inkább fiatalemberekkel szeretett barátkozni. Joggal lehet 
rámutatni e baráti érzések különös jellegére. Hizeleg ba- 
rátainak, csókolgatja őket, megsimogatja arcukat, félté- 
kenykedik reájuk és kétségbe van esve, ha barátai nem 
viszonozzák hasonló mértékben az ő érzelmeit. Egy ke- 
vésbbé ismert versében megénekel egy ilyen barátot. Hol- 
das éjszakán csöndes ligetben sétál az ő édes, kedves La- 
josával. Karjával átöleli a barátot, sziv a szivhez simul 
és a költő hálát mond Istennek, hogy oly barátot talált, 
akinek neve örökkön él lelkében. Egy másik barátjáról, V. 
Keresztélyről ezeket irja naplójába: :Minden nap együtt 
vagyok az én drága Keresztélyemmel. Ugy érzem, hogy 
ő bilincselt magához legiobban. Az ő társaságában nem is 
tudom, hogyan mulnak az órák, bár máskülömben mindig 

e e. 
késést án 
