
65 
elpártolt a sconseguens realismustól.c Mint egykor a drá- 
mában, most a lirában, az ősi sablonok legellentállóbb 
mentsvárában akart forradalmat támasztani. Mint a leg- 
öntudatosabb irók egyike, előbb elméletileg számot ad 
magának a procédéről: Revolution der Lyrik. Azután meg- 
irja hozzá az iskolai példatárat: Phantasus (1898. és 1899.) 
Ebből a forradalmi vajudásból voltaképpen csak egérke 
született: a rimtelen és béklyózatlan lüktetésü svers librec 
szimmetrikusabbá tétele (ez még hagyján!) és egyedural- 
mának hirdetése (ami már müvészietlen zsarnokoskodás.) 
RK rimelés mestere, aki a technikai ügyefogyottság kény- 
szerüsége nélkül, csakis elméleti okokból, a feltétlen rim- 
telenséget proklamálta, egy-két évvel utóbb visszatért a 
forradalom előtti verseléshez. Pályája elején, mint husz 
éves ifju azzal mulatozott, hogy Goethe, Heine, Eichen- 
dorff stilusát és versformáít megtévesztő ügyességgel utá- 
nozta, tudatos, bevallott hamisitásokat gyártva, az olvasó 
megtréfálására. Most ugyanazt tette a XVII. század és 
a német rokokó költőivel (Dafnis; Aus Urgrossmutters 
Garten.) Ha e könyveken nem volna rajta az 1904. és 1905 
évszám, ha a papiros és nyomtatás nem árulná el : a kelet- 
kezés idejét, a legjobb orru irodalomtörténetiró is azt 
hinné, hogy régi sineditax ösmeretlen verseit olvassa. 
Ebben az irói munkásságban néhány esztendei hézag 
van, melyet sötét életrajzi adatok töltenek ki. Arno Holz 
nem keresett annyit irásaival, hogy az éhenhalás réme 
ne fenyegesse. Maximilian Harden, a Zukunfít szerkesztője 
gyüjtést inditott részére, hogy el ne pusztuljon. (Detlev 
von Liliencronról is igy kellett gondoskodni.) Közben Holz 
bejutott egy játékkereskedő gyárába, ahol uj és elmés gye- 
rekjátékokat eszelt ki. Modelljeiért annyit kapott, hogy 
többé nem szorult irótársainak könyörületességére. Né- 
hány játékával, melylyel meg tudta fogni a gyermekek 
érdeklődését, nagyobb erkölcsi és anyagi sikert ért, mint 
Modern Könyvtár 194—105., 5 
