70 

többnyire csak a kénytelenségből mindenről beszámoló 
ujságokban van nyoma az ünneplésnek. A decemberi 
ünnepségen azonban, amikor egy költő negyven eszten- 
dejének — életnek több ez száz polgári esztendőnél 
is — emlékoszlopot emelnek koszoruból és magasztaló 
szóból, lélekben sok ezren ott lesznek az ünnepségen 
és hódolattal hajlanak meg az előtt a magyar költő előtt, 
akinél nagyobb ma nem jár közöttünk. 
Látom már, néhány csontos kéz türelmetlenül felém 
kap és félre akarná lóditani tollamat. A sok költőcske 
nem hallja szivesen, hogy fölébük emelnek valakit. Igaz 
is, poétákat osztályozni iskolamesteri szokás. De azért 
miért ne mondhassam ki, minden cifrálkodóan stilizáló 
körülirás nélkül, amugy parasztosan: hogy egy ember, 
aki sohasem jut be az Akadémiába és mindig kivül 
marad a Kisfaludy-Társaságon, akiről néhai Szász Károly 
megirta, hogy magyarul nem tud és alig van egy-két 
türhető verse, akinek az irodalomtörténetek félve jut- . 
tainak csak két-három fitymálkodó sort, hogy ez az 
ember, Kiss József, jobb, szebb, maradandóbb verseket 
irt, mint azok a nagytekintetü urak, akik a hivatalos . 
magyar Parnasszus legtetején terpeszkednek szélesen és 
kényelmesen, akik a költészet megcsufolására irnak ver- 
seket, ahelyett, hogy példának okáért magyarázó SZÓ- . 
veget szerkesztenének egy ábrázoló-mértan tanulságos — 
raizaihoz. Kiss József nem tudott följutni a hivatalos 
Parnasszusra; az irodalmi hierarchiában cimet és rangot 
nem kapott; az egymásra vihogó auguroknak, az irói 
tehetetlenségre nagy méltóság tógáját boritó főmesterek- 
nek, a hagyományok hulladékain élősködő sszéptudó- 
