
73 
a maga frázistalanságában és retorikahijas voltában meg- 
kapóbb hazafias verset nem irnak, mint amilyen az 
Ajánlás. A kis epikában a Jehovánál és a Mese a 
varrógépről cimü költői elbeszélésnél műüűvészibb láto- 
mások az utolsó negyedszázadban nem ragyogtak föl 
magyar költő lelkéből. A Nápolyi emlék és a Tüzek 
szuggesztiv ereje kitől telik manapság? És hol van 
még valaki, aki két rövid strófában ugy fel tudná zo- 
kogtatni egy élet legfájóbb tragikumát, mint ahogy Kiss 
József az Ó mért oly későn nyolc sorába belebüvölte 
a magáénak siratását . , . 
Goethe öreg dalnoka szerényen mondja, hogy földi 
jutalomra nincs szüksége; az a dal, mely torkából ömlik, 
tulontul elég jutalomnak. Az öreg dalnok rosszul tette, 
amikor igy szerénykedett. Valljuk be, sulyos valótlanságot 
mondott. A költőnek szüksége van arra a jutalomra, 
melyet a hirnév, a dicsőség tudata ad az embernek. 
Sok költő gagyogta már utána Goethe dalnokának, hogy 
a költői alkotás gyönyöre magában véve elég a költő- 
nek és bőségesen kárpótolja minden földi hiuságért. Ez 
oly költői hazugság, mely megtagadása az örök em- 
berinek. Ha a költő csakis a maga gyönyörüségére 
akarna alkotni, az iróasztala fiókjába zárhatja alkotását, 
ahol soha idegen szem meg nem pillantja azt. Van- 
nak ilyen költők is, de ezek szellemük szülötteit nem 
annyira a hirnév  gyönyörének aszkétikus megvetése 
miatt rejtegetik, hanem talán inkább azért, mert szinte 
betegesen érzékenyek és attól tartanak, hogy értelmetlen 
vagy igazságtalan kritikával kell megküzdeniök. De még 
az ily félénk lelkeknek is szokott lenni valamilyen igazi, 
vagy legalább maguk elé képzelt elit-közönségük, — 
