



többnyire néhány meghitt barát vagy nagyrabecsült mes- 
ter, — amelynek intim elismerése a nagy dicsőség szur- 
rogátumául szolgál. 
Kiss Józsefben mindig megvolt az a tiszteletreméltó 
őszinteség, hogy sem önmagát, sem a többieket nem 
ámitotta azzal, hogy beéri az ihlet percének gyönyörü- 
ségével. Igazi poéta volt, azok törzséből, akik szivbői 
kivánják a dicsőséget és nem hazudják azt, hogy a 
mellőzés nem bántja őket. A vérbeli poétában fokozottan 
él minden, ami emberi; kell tehát, hogy a hatalom utáni 
vágy is éljen benne. A költő hatalmas volta a hezzá- 
értő kritika hódolatában, a közönség elismerésében, a 
versek kelendőségében nyilvánul meg. Kiss József mind- 
ezeket a földi jókat, ha lassan is, de kiküzdötte magának, 
még pedig rosszindulattal, igaztalansággal, gunnyal, el- 
lenségeskedéssel szemben csakis költészetének fegyverei- 
vel, csakis hóditó erejü verseivel. 
A hosszu küzdelemben az ember elaggott, de győz- 
tes fegyverei épek és erősek maradtak. És akik Kiss 
József ünneplésére készülnek, — a hivatalosan kissé 
fitumált Petőfi-Társaságbeliek és a minden hivatalos- 
ságtól megkimélt ujságirók — nem irodalomtörténeti mu- 
miát ünnepelnek, hanem oly költőt, akinek javamunkái 
oly Írissen hatnak, mintha ma születtek volna. A ver- 
sek között jóval nagyobb még a halandóság, mint az 
emberek sorában és akinek akkor is élnek még a 
versei, amikor a kései jubileumát ülik meg, büszkén 
tekinthet le arra az életében is halott hivatalos iro- 
dalomra, mely távol marad az ünnepléstől. 
Hogy Kiss József költészete mennyire nem halott, 
arról tanuságot tesz majd az az igazán hódoló és leg- 
őszintébb helyeslés is, amely a jubileum ünneplő szó- 
noklatainak visszhangja lesz: nem a frakkos  sjelen- 
voltakc fölzugó tapsára gondolok, hanem arra a nem 
