



szüzek csókjaiban, a családanyák tiltott ölelésében, majd 
kissé kárörvendve, kissé sajnálkozva tapasztaljuk, hogy 
a csókszüretnek mi a vége: az öreg erkölcsbirák, a fel- 
háborodott apák és férjek mennyköves haragja elől Reb 
Mayer Litváknak föl kell szednie sátorfáját. És fütyörészve 
baktatunk oldalán Vilnába, ahol nagy tisztességtudással 
fogadják a zsidóság vénei a hires nótásembert, de ahol 
sokáig szintén nem lehet maradása. Rigából a szerelem 
üzte el, Vilnából a gyülölet kergeti világgá. Vele együtt 
ami lelkünk is belerekeszt a zsidóölő pogrom borzalmaiba 
és csititó megnyugvás száll reánk, amikor menekülő hő- 
sünk végre szerencsésen átkel a magyar határon. Vesze- 
delem még ekkor is fenyegeti: vad határőrök halálra szán- 
ják, de a gyanus kaftános jövevény a határszéli ronda 
csapszékben bort hörpintve, egy szál cigány cimbalom- 
kisérete mellett, leglelkéből felszakadt hallatlan dalokkal 
ugy megveszi a marcona alakokat (a csapszék-jelenet- 
nél rembrandtibb kép még nem tellett magyar poétától), 
hogy szivesen látott vendégül fogadják a mesébe való 
idegent. És Reb Mayer Litvák itt maradt holta napjáig. 
Fejedelmien hálálta meg a vendéglátást: unokájában, Kiss 
Józsefben elévülhetetlen nagyságu költőt adott Magyaror- 
szágnak. És ha másért nem, már ezért is meg kell szeret- 
nünk ezt a furcsa nevü vándorlegényt, akit Kiss József- 
nek ünnepi szépségek palástjába burkolódzó nemes le- 
gendái ime erős lendülettel bevisznek a halhatatlanságba. 
Ködbe sülyedt multból ködboritotta jövőbe szálla- 
nak a költő álmai: abba a korba, amikor a hus-vér- 
élőből már puszta hirnév lett, amikor a halandó Kiss József 
már átfinomult az öröklétbe. Igaz, hogy egyik csupa- 
sejtelem-versében (Minek?) az örök elfelejtetés nirvanás 
pihenésének gyönyörüségét magasztalja szinte végelátha- 
tatlan távlatu szavakkal, de azért bizton tudja, hogy neki 
ebben a hirtől nem zavart alvásban sohsem lehet része, 
