79 
























A maga dalának a jövendőbe való hangos belezengését, a 
maga nevének és emlékének időtlen időkön való átragyo- 
gását megragadóan jósolja meg a jelenkor iránt való öklöző 
haraggal (Időm lejárt), hosszu évek kemény harcaiban 
ragyogóra csiszolódott önérzettel (Pantheon), a minden- 
ség valamennyi szépségkincse elhóditásának biüszkeségé- 
vel (Reinkarnáció, Örökbe). És miközben bátor öntudatos- 
sággal közeledik ahhoz az időhöz, amikor smajd glóriá- 
sokkal ül egy sorbac, egyik legszebb versében (Nippon 
gyermeke) lelkünket megremegtető bensőséggel, a leg- 
taplósabb szivet is könnyezővé lágyitó áhitattal megkö- 
szöni a félelmetes Urnak, hogy megengedte, hogy fény- 
nyel, virággal, dallal és hárfaszóval legyen áldott a kötő 
alkonyata. Egy talán még inkább megható sóhajtása pedig 
— a szépséget leggyöngédebben áhitó magyar versek 
közül való — felejthetetlenül könyörgő szerelmi vallomás 
a maga két szeméhez, amely akkor is, mikor minden 
egyéb már elérhetetlen fantommá távolódott, a formák 
és szinek gyönyöreit büvöli a költő lelke elé (Adagió). 
HK költő látásai közül még csak kettőt akarok az 
élvezetért hálás lélekkel megsimogatni. Azt az egyre job- 
ban győzedelmeskedő varázst, amely sok százezer Föl- 
detlen Jánost mindent magához ragadó mágnesóriás ere- 
jével vonz a nyomoruságtól megváltást igérő Amerikába, 
a hazaszeretetet prédikáló traktátumok minden igéit le- 
rontó büvöletet ellenállhatatlan hangu, biborpalástu diadé- 
mos csodanőben testesíti meg. E modern Loreleyről ma- 
gyar nyelven még nem sirt fel egyszerüségében szebb 
ének, mint az, amelyet A szirén-ről tud Kiss József. És 
középkori barátok, a Szentek legendáit másolva, az inicia- 
lékba nem festették belé térdelőbb hódolattal, imádattól 
jobban remegő szivvel a Szüzanya glóriás képét, mint a 
milyen meleg és felmagasztaló szeretettel öleli körül 
a poéta egy lelkében koronát, testén kartonruhácskát vi- 
