
89 
kében a világot, rája szórta a pénzt, odaadta neki a 
legkedvesebb lányát. Imádta ugy, ahogy férfiemberért ta- 
lán nem is illik rajongani. Uraim, ilyesmire kevés embernek 
van ekkora tálentuma. 
AKmikor először kerültem össze Liszttel, akkor is 
Wagnerről beszéltünk. Nekem azt mondották, hogy az 
öreg ur a leghiubb ember. Hát ez nem igaz. Wagnerre 
sokkal hiubb volt, mint magamagára. Én is lelkesedtem 
Wagnerért, bolondokat, de melegeket beszéltem róla, hát 
megtetszettem Lisztnek. Ez már Pesten volt, amikor he- 
lyettes tanár lettem a Zeneakadémián, az öreg meg. a téli 
hónapokban elnökölt az intézetben. Nem tagadom, akkor 
még bizony idegenül éreztem magamat a magyarok kö- 
zött. Később nagyon megszerettem őket, de harminc" esz- 
tendővel ezelőtt, ne haragudjanak érte, még kissé bar- 
bárnak láttam itt mindent. Sült német voltam, Németor- 
szágból csöppentem magukhoz, furcsa dolog volt eleinte. 
HKlig akadt társaságom. Néha naphosszat se válthattam 
bizalmasabb szót senkivel sem. Képzelhetik, mennyire meg- 
örültem, hogy Liszt Ferenc méltónak tartott arra, hogy az 
intézetben beszélgessen velem, hogy olykor velem kisér- 
tette el magát, hogy néha meghivott lakására is. 
Boldog voltam, urak. De nagy boldogságomban szinte 
táncoltam, amikor először hivott meg a mester ebédre. 
1883 február 14-ikét sohase fogom elfelejteni. Memóriám 
már gyöngül, de ezt a napot nem tudom az agyamból ki- 
veini. Február 14-ikére szólt a meghivás. Már tizedikén 
megkaptam. Azt hittem, hogy senkivel se cserélnék, talán 
csak éppen Liszt Ferenccel. Tizedikétől tizennegyedikéig 
ugy viselkedtem, mint hogyha a lutrin, akkor még a 
kislutri járta, megütöttem volna a guinternot, vagy hogyha 
minden megirandó szimfóniámat már remekül megalkottam 
volna. 
Tizenharmadikán elrontottam a gyomromat. Nem saj- 
