náltam. Sőt szinte örültem, hogy másnap, az ebéden, nem 
ehetek semmit és a jóllakásnak prózai érzése majd nem 
zavarhatja meg azt a nagy gyönyörüséget, amelyet a 
Liszttel való társalgás szerez. 
Tizennegyedikén reggel elmegyek a rendes kávé- 
házamba. Reggelizés közben elolvasom a német lapokat. 
A sürgönyök közt ott van a velencei jelentés: Wagner 
Richárd tizenharmadikán meghalt. Hát urak, oly rosszul 
lettem, hogy igazán csodálom, hogy még ma is élek. 
Nem is fizettem, ugy rohantam el. Maguk nem tudják, 
mit jelentett nekem az, hogy Wagner Richárd meghalt. 
Hát hiszen tudják, hogy óriás volt, zseni volt, de azt 
meg nem érthetik, hogy nekem akkor mindenem volt. 
Több mint az apám, az anyám, az egész familiám, a 
szeretőim, valamennyi barátom. Mindig voltak emberek, 
akikről mindent el tudtam képzelni, csak azt az egyet 
nem, hogy meg is halhatnak. Igy voltam Wagnerrel is. 
Annál rettenetesebb volt aztán, hogy nekem, énnekem 
meg kellett érnem az ilyen embercsoda elmulását is. 
Ugy szaladtam végig a Király-utcán, végig a li- 
getig, hogy mindenki utánam bámult. Nem szégyellem be- 
" vallani, hogy bőgtem, ugy bőgtem, mint gyermekkorom- 
ban, amikor anyám gyürüs kézzel ütött arcul és vissza 
szerettem volna ütni, de nem mertem. Az egész uton csak 
arra gondoltam, hogy nekem milyen rettenetes a veszte- 
ségem. Ugy rémlett, mintha már nem volna érdemes élni 
sem. A ligetbe érve, lerogytam egy padra. Télikabátom 
vékonyka volt, alatta még vékonyabb a fekete ruha, a 
mibe az ebéd kedvéért öltöztem. De azért csöppet se fáztam. 
Majd széjjelvetett a belső forróság. 
Csak nagy későn jutott eszembe, hogy van valaki, 
aki nálamnál is nagyobb vesztes: Liszt Ferenc. Hát hi- 
szen tudják, urak, hogy kicsodája volt neki Wagner. Hát 
hiszen nem akarom megsérteni magukat azzal, urak, hogy 

