
egy 
ps 

reszketve surrantam be az előszobába. Ott állott az inas, 
aki csodálkozva, sőt rosszalóan is pillantott rám. 
— Már vártuk doktor urat, el tetszett késni. 
— Hogyan késtem el — dadogtam a legnagyobb 
zavarban, mert abban a pillanatban sehogy se jutott 
eszembe, hogy a szigoru képü inas mire gondolt. Az inas 
kegyetlenül szemrehányó hangon adta meg a felvilágosítást : 
— Ugy tudom, hogy doktor ur mára ebédre hivatalos 
minálunk. Teritve van már, a méltóságos ur is bennt 
várakozik. 
Ekkor már végképpen elbutultam. Nem tudtam, hol 
vagyok, miért jöttem, ki lehet a méltóságos ur. Hogyan 
támolyogtam be az előszobából a mellette lévő szobába, 
mily módon botorkáltam tovább mindaddig, mig a magam 
szivének eszeveszett dobogásán kivül más hangot is hal- 
lottam, ma már sehogy sem birnék számot adni róla. Egy- 
szer csak ott reszkettem egy dusan megferitett asztal előtt. 
Ott látok egy frakkos urat. Ő a méltóságos ur. Költő és 
zeneszerző. Ismerem hangversenyekről, a Nemzeti Szin- 
ház operai előadásairól. Es ott látom Liszt Ferencet bár- 
sonykabátjában. Jól ismerem arca minden egyes vconását, 
ce egy pilanaira mégis ugy rémlik, hogy egészen másutt 
vagyok, eltévedtem, rossz helyre jutottam, nem Liszt Fe- 
renc áll velem szemben. Mert hiszen ma, éppen ma Liszt 
nem lehet jókedvü, Liszt nem mosolyceghat, Liszt nem 
beszélhet egy idegen urral másról, mint Wagnerről és 
Wagner haláláról. Ma összedült egy világ, olyan világ, 
amiyennek mását, párját sohasem teremtheti meg az al- 
kotó, és Liszt Ferenc — jól hallom-e — a méltóságos 
urral, aki nemrég sétált Péterváron, az orosz udvari élet 
valami pikáns alsószoknyaügyéről cseveg. 
Hogy beléptem a szobába, egy pillanatra megsza- 
kadt a beszélgetés. Liszt bemutatott a méltóságos urnak, 
aztán nyájasan megkérdezte, hol maradtam oly sokáig. 
