
93 
Valami értelmetlenséget motyogtam, mire udvariasan ki- 
jelölte helyemet az aszíal mellett. Rögtön tálaltak. Én alig 
tudtam enni az izgatottságtól és a fájdalomtól. Liszt el- 
lenben nagyokat falatozott és közben élvezettel kóstol- 
gatta a szegszárdit. Látszott rajta, hogy jó napja van, az 
étel-ital pompásan izlik neki, örül, hogy él és emberek 
vannak meilette. 
A beszélgetés jóformán nagyvilági események körül 
táncolt. A méltóságos ur, aki világot látott férfiu volt, 
éppen akkor nagy külföldi utról tért haza. Lisztnek tömér- 
dek barátja és ismerőse volt a messze idegenben és 
a méltóságos urnak elég dolga akadt, hogy megfeleljen 
arra a sok-sok kérdésre, amelyre Liszt felvilágosítást kért. 
Elég szó esett a nőkről is. Liszttől semmi se volt idegen, 
ami emberi. Bizonytalan foglalkozásu nőket is emlegettek 
és nevük nyomán finoman füszerezett adomák is fölbuk- 
kantak. 
Én ugy ültem a székemen, mintha golyó vándorolna 
ide-oda beleimben. Alig tudtam nyelni és még Liszt- 
nek is, bár a vidám beszélgetés nagyon elfoglalta, kissé 
feltünt étvágytalanságom is, hallgatásom is. Egyszer tré- 
fásan rám is förmedt és azt a tanácsot adta, hogyha 
netán gyomorbajom volna, igyam sok szekszárdit. Ez 
a legjobb medicina. 
Az ebéd közeledett a végéhez. Én ugy ültem ott, 
mintha sirkő volnék a kerepesi temetőben. AK mester 
ellenben oly vidám volt, amilyennek rég nem láttam. 
Ha más lett volna a hangulatom, bizonyára leghálásab- 
ban élveztem volna azt a tömérdek ötletet, amely ugy 
ömlött Lisztből, mint valami szikraeső. De én nem tud- 
tan másra figyelni, mint szivem egyre szaporább veré- 
sére és nem tudtam másra gondolni, mint arra, hogy 
talán Liszt valami csodálatos véletlenség következtében 
nem értesült a rettenetes esetről. Igaz, hogy magamban 
