

mindjárt meg is kellett cáfolnom ezt a föltevésemet. 
Hiszen teljességgel lehetetlen, hogy Cosima asszony ne 
értesitse édesapját a csapásról és még az se hihető, 
hogy Liszt tegnap óta ma délig senkitől se kapott volna 
részvéttáviratot. De hogyha tudja, amint tudnia kell, ho- 
gyan beszélgethet vidámságokról, hogyan  nevetgélhet. 
Hiszen igaz, tudtam, elmesélték nekem is, hogy a mes- 
ternek irtózat az elmulás. Beteget sohasem látogat meg, 
betegségről nem lehet beszélni előtte, a halálról nem 
akar tudomást venni, halottat senkinek se szabad em- 
legetni az ő jelenlétében. Minderről hallottam már. De 
ha ez igaz volt is, csak nem vonatkozhatott a mester 
legkedvesebb vejére, a legkiválóbb barátjára, a bálvá- 
nyozott hősére, a zenei messiására, Wagner Richárdra is? 
És amikor a szigoruképü inas behozta a fekete- 
kávét, már nem birtam tovább. Nem bántam, akármi 
történik is velem, de ugy éreztem, hogy menten bele- 
halok, ha még tovább is hallgatok. Liszt épen akkor 
kérdezte a méltóságos urtól, hogy egy nagyon szép 
és hires angol nő, aki néhány évvel azelőtt vesztette 
el férjét, vajjon miképen vélekedik az özvegyi hüségről? 
A méltóságos ur nyomban válaszolni akart, de épen 
akkor nagyot kellett trüsszentenie. Miközben néhányszor 
kifujta orrát, szünet támadt a beszélgetésben. Én éltem 
az alkalommal és minden bevezetést mellőzve, egyene- 
sen Liszthez hajolva, hangosan, szinte rikácsolva neki- 
rontottam ezzel a kérdéssel: 
— Mester, mester, ugy-e rettenetes? Wagner nincs 
többé! j 
Sohasem fogom elfelejteni, ezután mi történt. Liszt 
Ferenc képéről egy másodperc alatt eltünt a mosolygás. 
HK ráncos arc még ráncosabbá gyürődött. Szeme vil- 
lámot szórt. Ugy orditott, mint csapszékben az ittas 
kocsisok. 
Men sal szdkakél 
k 
i 

