










. ——— — Hagyjuk békében az átkozott halottakat! 
34 És ökölbe szorult jobb keze oly erővel csapódott 
. le az asztalra, hogy szinültig megtöltött csészéjéből a 
. feketekávé kifröccsent a hófehér abroszra. 
P: Azt hittem, hogy megáll a szivem. De a mester 
1 a Következő pillanatban ismét bájosan mosolygott. Arcán 
kevesebb volt a ránc, szeme nyájassá szelidült és a § 
zzeítóságos ur felé fordulva, feltünő kiváncsisággal kér- BON 
. dezte: 14 
— Nos hát, gróf ur, erényes maradt a szép özvegy? 
1 Hl a E ma 
