
19 
Az öreg Bence ez, ki kisebbik gazdája iránt oly apai 
. gyöngédséggel vegyes cselédhűséggel viselkedik: kukorica- 
morzsolás közt éjfélig mesélget neki, mint gyermeknek, 
majd legénykorában is hű ebként kiséri. Patriarchalis 
életünk naivságának képviselőjeejó öreg, ki a kedvenc ök- 
röket is családtag számba veszi, s kit költőnk maga is 
annyira megszeret, hogy majd megifjítja egy kissé és fiat 
ad mellé. Még pedig milyen mulatságos buksi legényt, bár 
erősen a saját rovására esik neki ez érdeme, főleg, ha 
apjával kerül egybe, mert ez ugyancsak meg-megszokta 
regulázgatni. S hogy az öreg elhal, ez az ifjabb Bencze 
veszi át örökségét: most látjuk, mily kevéssé csak fia- 
talított kiadása ez apjának; hisz megvénhedésére is 
még mindig benne maradt az a humoros ügyefogyottság, 
mi egyéniségét képezi . . . 
Elég, elég — kiálthat fel türelmetlenkedve olvasórnk, 
— mire való mindez? Mi a valóság s mi a káprázat? 
Mert hisz a mit láttunk, hallottunk: annak ugyan semmi 
köze sincs a XIV. századhoz. Vagy annyira hiányzik 
költőnkből a történelmi érzék, hogy multat s jelent így 
egybezavar? Bizonyára nem, de öntudatos művészeti céi- 
zatosság készteti őt erre. 
Emlékezzünk a Tetétleni halom cimű költeményre. 
Ebben Arany egész epikai költészetének kulcsát  talál- 
hatjuk meg. Amint a költő a halomról végig tekint a 
tájon s elmereng, a múlt képei merűlnek fel lelke elé: 
a honfoglaló ősök sátrai ösztörü-fán kapaszkodó kémek, 
porfellegben vágtató hadak s felharsan a harci kürt. . . 
De nem, nem: e világos percben fel ébred merengé- 
séből; csak a szomszéd kanászkürt, csak nekivadult gu- 
lyák, vigyázó csőszök, szétszórt majorházak kápráztatták el! 
Amely költőnél a való és képzelet ily könnyen egy- 
másba játszik, annál érthető, ha a régi idők emléke is 
a jelennek, a mindennapi életnek vonásaiból alakul egybe, 
2 
