22 
gári osztály eszejárására valló csel.") A másodikról, az 
olaszországi hadjáratról már maga költőnk is megjegyzi, 
hogy az sregész hadviselésben nincs egy kimagasló pont, 
tömegesebb ütközet; apróbb csatározások,  várvívások, 
feudalis párharcok inkább, szétszórva az egész déli föl- 
dön és víva nagy részben fogadott zsoldos katonák ál- 
tal, részben vesztegetéssel ís.zc Vegyük ehhez a sötét 
háttért, a boszú okát; már a történelemben is mily si- 
vár, keserítő e hadjárat sikertelensége. Költőnk ugyan 
holmi sablonszerű álomlátással akarja e rossz érzésnek 
élét venni, midőn Johanna sorsának végére utal; de ime 
hogyan fejezi be a maga meséjét: Lajos király, ki 
édes öccsének megöletéséért indit ott bosszuálló hadjá- 
ratot a gyilkos özvegy ellen, nem jut célhoz, hanem 
ahelyett kegyetlen magánbosszúra engedi magát ragad- 
tatni, mielőtt hazatérne eredménytelen útjából. 
Vagy tán a részletekben, bizonyos viszonyok rajzában 
keressük a lovagiasság szellemét? Abban-e, hogy mikor 
páncélba öltözött hajadont ment meg a háborúban egy 
kobzos, s az őt hallgatásra kéri, költőnk megint ily váz- 
iatos megjegyzést szúr közbe, túlon tul a propos: hej 
dehogy nem szólna a kobzos, "ha nem tudná regéből, 
mily próbát követel leány a legénytől: volt ki egész 
évig, háromig is néha, lőn az óhajtottért fogadásból 
néma.xc Bizonyára abban az időben ilyesmit nem annyira 
regékből, mintsem egyéni tapasztalásból, gyakorlatból tud- 
tak a költők is. Vagy abban keressiünk-e lovagiasságot, 
hogy mikor a kis vargakapus, mint Toldi követe, 
párbajra hívja a gyáva Tart, ez napjainkra emlékeztető 
kifogással búvik ki: "Nem ez a sora kettős hadnak; 
$) (Későbbi jegyzet. Az álöltözetben meglepése 
az ellenségnek, ez a fabliau-szerü furfang, a francia 
középkori naiv hősköltészetben is előfordul. Igy a Vilmos- 
mondakörben.) 

