26 
mellett, tarsoly pénzt kap, s ennek örűl meg leginkább. 
Ugyanis mindene elfogyott, s ő mint hire-neve veszett, 
barátkámzsában kujtorog ura körül a csatában, ismét 
komondorkodva. Végre bocsánatot kérhetne, de haszta- 
lanul nógatják, — ilyenkor elnémul, csak az álla duzzog 
s alul a tokája.c Utoljára is a király küld neki lovagi 
öltözetet... kard hián; elérti, nevetve szól: nosza fel- 
próbálom, — s kard helyeit ostort kötve akar királya 
elé menni. Ünnepély végén lesi, hogy juthatna a király 
közelébe, mert egy társáért akarna szót szólni, — míg- 
nem a király maga inti oda. Toldi hozzá is töri magát 
s ekkor egykori kedvesének levelét kapja kezébe; de 
ő csak söreg írást tud betüzni s igy deák olvassa 
el neki, míg maga odagörnyedve sborsószeműc könnye- 
ket ejt a levélre. Öregkorában még groteszkebb az alakja. 
Az előbbeniek után már csak mellékesen jön számba 
az, hogy Arany az alakokat népmesei naivsággal, egész 
parasztmódon beszélteti. Ha Buda nála ily :hunc durva- 
sággal szól: sEtelét én köptem s ha fejére hágok?c 
viszont maga Lajos király sem felette előkelő beszédében. 
E szavakkal nyútja át új lovagjának a kardot: sKösd 
fel, neszelc Máskor ezt mondja: Hiszen az nem virtus!s 
Katonáit meg egész huszárosan, magyar miskásan buz- 
dítja: sHát a saruszijnyi folyamocska véd-e, hogy haza 
nem futtok anyátok ölébe! No imádkozzatok, hogy ki ne 
apadjon!lc — Igazságtalan volna egyébiránt ki nem emel- 
nünk, hogy e nyers erő mellett a bárdolatlan, nemes 
szívből eredő faragatlan gyöngédségnek is oly hangot tud 
adni költőnk, mely mintegy bizonyos groteszk elemnek 
vonzó megnemesülése, s melyet népszinműíróink közül, a 
gyakori kisérlet dacára, csak az egy Tóth Edének sike- 
rült eddig megközelítenie. 
Igy tehát nincs mit megütköznünk azon, hogy 
a XIV. században is kukoricát morzsolnak, nyúlat spé- 

