
27 
kelnek, szalonnás ruhát és csillagos bicskát hasz- 
nálnak, báránypecsenyét esznek fejes salátával meg túros 
lepényt, — csikós pányvával vadásznak, a lovakat ép 
oly igaz magyarosan hajtják. mint ma, pusztai csár- 
dában cimbalmoznak, a Rózsa Sándor híres karikásával 
hadakoznak, a lovagok egymást — mint valami urasági 
cselédek — lágymosónak csúfolgatják, — sőt tel- 
jesen modern földmívelő családéletet élnek. Látni való, 
hogy költőnk az archaeologiától a népmonda szelleméhez 
tér: s minthogy a történeti rajz sehogy sem akar 
neki sikerülni, tehát a nép anachronizmusával kísérli meg 
a jelenből rekonstruálni a múltat. Mi több, e rekonstruá- 
lásban nem éri be azzal, hogy a népköltészetnek öntudatlan 
ösztönszerűségéből műköltői öntudatos elvet formált, ha- 
uem raffinált kombinációkba ereszkedik és saját találmányai- 
val áll elő, melyek oly furcsa érzést keltenek az olvasó- 
ban, minőt régi ismerőseink véletlen viszontlátásán szok- 
tunk érezni, ha őket ugyancsak különösen kiforgatva látjuk 
viszont. Így a lovagi játékot költőnknél olyan parasztszer- 
számmal kűzdés fejezi be, minők kasza, csép, villa stb. 
stb. Valamelyik krónikában olvasta, hogy őseink egy 
várba ssuper scalam humanam, idest unus scandendo su- 
per scapulos alteriusc törtek be; minthogy a gyermek- 
kor játékainak emléke mindig szeme előtt lebeg, képeit 
is gyakran választja belőlük, — így a bakfittyet sőseink 
hadi gyakorlatainak egyikéüle rajzolja, mit Lajos király 
vítézeivel játszodtat. Majd eszibe jut, hogy a nép azt a 
táncot, melynél a felek egy kendőre térdelve csókolóz- 
nak, párnatáncnak hívják: s ez elég, hogy e táncot 
képzeletének minden bűbájával teremtse vissza úgy, ahogy 
hite szerint valamikor dívhatott. 
Igy alakítja át Arany Vörösmarty stiljének,  lár- 
gyának hagyományát. 
