
29 
tató szellő lehel ránk s a légből szirenhangok zenéje 
kábít el, míg a sziget egyre-egyre lejebb sülyedez, s mi 
öntudatlan merülünk vele örvény alá... Soha a világ- 
fájdalom ily bűbájos harmóniában nem jelentkezett, ily 
elegáns, egészen arisztokratikus finomságú képzelettel nem 
tündökölt, sem ellenállhatatlanabb varázszsal. Jól tudjuk, 
hogy mindez csak látszat; tudjuk, hogy e csalékony vi- 
lág a tengermélyéből felhangzott szirénhangokból alakul- 
tan emelkedett ki s nemsokára egy hullámgyűrű sem 
fogja jelezni helyét az elsímult felszínen, — de annál 
ellenállhatatlanabb varázs vonz feléje. Oly érzés fog el, 
minőt léghajósokról regélnek, kiket az alattuk elterülő fel- 
hővilág káprázatos színkertje szédítően vonz alá a hul- 
lámzó gyönyörbe... a semmiségbe. 
Bennünket is egészen elragadott e bűbáj, s meg- 
feledkeztünk célunkriól, a párhuzamról. És most fölvesz- 
szük, hogy végleg... elejtsük. Lehetne-e megvonni, mi- 
kor annyira más világ az Aranyé! Mennyivel biztosabban, 
otthonosabban érezzük itt magunkat! Maga az élet ez, 
mely nem nélkülözi a kicsinyességeket, a prózát sem, 
de annál igazabb. 
S mennyire őszinte költővel van itt dolgunk, az mu- 
tatja, hogy ő maga hivogat be minden alkalommal mű- 
termébe; nem fél, hogy ellessük szemfényvesztésének, op- 
tikai szereinek titkát, — hogy házi köntösében, fényes 
nappal elveszti előttünk hatását, tekintélyét. Nem, maga 
vezet be műtermébe, maga mutat, magyaráz meg min- 
dent, aztán leültet, s huzamosabban, egész bizalommal 
elcseveg terveiről, melyek tán máskép sikerültek, mint 
óhajtá, vagy éppen örökre abba maradtak. 

