40 
lada megtűri, sőt keresi a boldogtalan szerelmet, de 
eposz nem.x Bzon sokáig is tépelődik, minő formában 
dolgozza ki tulajdonkép művét: népies eposznak 
guasi népies epopoeának, költői beszélynek, 
vagy verses regénynek? 
Bhranynak műformabeli öntudatosságát  költeményei- 
nek egy egész önálló csoportja élesen jellemzi, mert jel- 
lemző, hogy épen ő szerepel, mint par excellence bal- 
lada-költőnk. Nem oly értelemben teszszük e megjegy- 
zést, mintha egy Goethének szólnánk ballada-költésze- 
téről: bizonyos idegen chablon utánzását értjük alatta, 
az egész éjszaki költészetnek, éghajlati bélyegének, egye- 
diségének utánzását. Az az izgatott gyorsaság, mely szag- 
gatotiságig megy, s melyben Arany úgy remekel, a mi 
népünk előtt teljességgel ismeretlen. Sőt, ami nemcsak né- 
pünknek, de magának AKranynak költői jellemévei is el- 
lenkezik: al titokzatosságba, sötét homályba úgy bele 
burkolózik, hogy skótabb balladákat úr még a Percyéinél 
vagy a Scottéinél is. Azonban Arany művészi közönyében 
nemcsak az éjszaki költészetnek, de önmagának is lénye- 
ges jellemvonásáról feledkezik meg: a melancholikus alap- 
hangról; ezt sem imintaképeinek sötétebb, sem a saját ter- 
mészetének derengőbb kiadásában nem alkalmazza. Mind- 
össze egy-két hegedősféle utóhangszerű felsóhajtást 
hallat, de nem ismeri azokat a közbe-közbe kitörő só- 
hajokat, melyek a balladában nem egyebek mint a nagy 
eposok u. n. anticipaciójának refrainszerű miniature ki- 
adásai és a hangulatot épúgy mélyítik, mint melodrámai 
szavalatnál a  zenekiséret. Annál nagyobb mérvet ölt 
nála a művészkedés. Virtuósitásában a szerkezetet olyan- 
kor keítősen fonja, nem egyszer bujósdit játszva értel- 
münkkel. Amaz apró kis remekművek, melyekben  köl- 
tőnk ismét magához tér és megint bizalmas naivsá- 
gával cseveg, — melyeket ép ezért küszöbölnek ki a 

