hja 9 ve PA Tez za VALA ll LVA TAM MET án TANA TTN T A AÁRÉETE Ve 
) ; 7 Ia9T 498, CTAMEVE STT TT 4 TV ZT ÉN 
42 
elfojtott szenvedély csak néha viharzik fel, ideges ránga- 
tózásba ejtve az ajak szélét, futó villámot repítve át a 
homlokon, míg végül  megsemmisitőleg tör ki. Hisz 
Brany még a byroni stilhez is oly kevéssé maradt hű, 
hogy előre kijelenti, miszerint humoros színezetet akar 
használni, mert sa hanyatlás, pusztulás már magában hu- 
moros jellemű, amit egyébként nem hősében, hanem 
környezetében akar szemünk elé állítni Tény, hogy ha ama 
pusztulás jelleme nála melancholikus, néha erőltetésig ko- 
mor, a környezet viszont épen mulatságos genreképek- 
nek sorozata. 
Itt Brany még a saját előadásmódjánál marad. Nem 
azért, mintha nem tudná azt teljesen levetkőzni: hisz 
annyira szereti a specialitásokat, hogy, mint láttuk, le-le- 
mond főmodoráról. Igy utánozza Byron elbeszéléseinek 
izgatott, lázas gyorsaságát: Katalin a Chilloni  fo- 
golyra és Mazeppára emlékeztet itt-ott, bár az egész elbe- 
szélés csak a képzeletnek mesterséges csigázása. El kell 
azonban ismernünk, hogy Arany különlegességekre törek- 
vésnél magasabb célt tart szeme előtt. 
Bz epikai hitel költője, amint a multat rekonstruálja, 
midőn a hegedősök énekeit (a Szarvasrege, Zách Klára) 
egykor létezhetett Cid-románcainkat (Hunyadi-balladakör), 
elkallódott mondavilágunk egyik részét (Toldit) alkotja 
újra, nemcsak az anyagot akarja visszateremteni, ha- 
nem ennek őseredeti formáját is. Ez magyarázza meg 
stiljének dualizmusát; mert verses krónikáink szárazságát 
népmesei üdeséggel felfrissítve gondolta megközelíthetni 
régi költészetünk igazi siljét. Ez magyarázza meg forma- 
beli változatosságát, mi közben még a nagy epopoeiát 
is megkísérti. 
Nem oly művet értünk e kifejezés alaít, mely a 
kor világnézetének és az illető nemzeti szellemnek leg- 
hűbb kifejezője, — és amilyennel minden egyediséget 

