45 
csintalanságában csakhamar derüssé vidámítja a fönkelt 
hangulatot, amint nénjének csókjai elől ingerkedve búvik. 
És Budáéknál oda át, hogy áll a világ? Bizony a gyámol- 
talan öreg úr, kit oly csöndes gügyögés közt láttunk 
iddogálni, nem éppen példás egyetértésben él az ő kis 
élete párjával: ez mindig zsörtölődik rája, ő meg a sógor- 
asszony előtt nem röstelli kikottyantani, hogy hát ő biz 
olyan magyarosan szereti a feleségét és hébe-korba el- 
eldöngeti. 
De magának a tulajdonképi népéletnek specialitásait sem 
felejti költőnk. Etelével a hogy medvét fogat, az inkább 
Toldira, mint a  Siegíried vadászkalandjára emlékeztet. 
Mikor az ajándékménes bravourját zengi, szintén Toldi 
jut eszünkbe, amint ez az ellenséget jó csikós szokásac 
szerint tömegbe terelte volt. A költő most egész csikós 
csapatot rajzol: Üstökös ifjú had zúgó karikással kerüli 
a ménest: örvénymódra száguldja, előzi.c Budának köve- 
tei kelletlen útjokban szintúgy őgyelednek lovukkal szóba, 
mint a Toldi-trilogia végső részében Bencze, ki lovával 
diskurálgatva akarja urát szóra bírni, mert ez némán lova- 
gol mellette. Magától értetődik, hogy ezúttal Arany nem 
modernizálhatta annyira a kort, mint a Lajos idejével tette; 
tehát legalább a hasonlatokban juttatja érvényre nép- 
élet-festő hajlamát. Az eposírók Homer óta kedvelnek jól 
kirajzolt hasonlatképeket szőni közbe. Az Iliasnak a csaták 
leírásába szúrt hasonlatai érdekesen mutatják a görög 
életet egyszerre két oldalról: mint harcos és mint földmí- 
velő népet. Aranynál azonban épen itt tünik ki több íz- 
ben érintett irányzatossága: az ő hasonlatai a nomád, 
harcos húnok rajzában csak a mi földmivelő és pásztor 
népéletünktől kölcsönzött, tehát lanachronizmussal alkal- 
mazott vonások. Igy aztán a hadgyakorlatokrtál a csapatok 
úgy bontakoznak mint az ostor, mely :jó béres kezében 
megkanyarul hosszan, közepin hurkot vet, gyors vége ki- 

