3 
É 
45 
pattan.c Etele úgy osztja fel a Mátra meghajtását: :mint 
aratók pásztát nagy szél gabonában hogy fognak, az 
áldást terelik sorjában: egy darab otf áll mégi, itt a kopasz 
tarló, hódítja csapánként az emésztő sarló.c Maga Etele 
úgy zúdítja buzogányát a  bölény-csordára:  svalamint 
hajcsár botja nehéz fáját.s A slustos fenevaddalc telt 
hegyormó egy tiszai árvizet juttat eszébe a hún kor köl- 
tőjének. S ha mindez nem volna elég, a Priscos Rhetor 
Zerkója egyik népies rigmusunkkal nevetteti meg a hún 
hadfiakat . . . 
Vegyük most a mondottakhoz Ildikót, kinek néha 
a Nibelungen-Lied szolgál hátterül, — a: vas homlokú 
Detrét, kit annyira a skandináv szellem környez, hogy 
abból valami Budára és Etelére is átragad: — vegyük 
ide a homerilag őstermészeti, sőt Homernál föl is talál- 
ható hasonlatokat, — Hadurt, ki keresztényies atyaistensége 
mellett is élénken emlékeztet a diphrosán kocsizó Zeüszre; 
— továbbá a virgili melancholiáju anticipaciókat. Gon- 
doljunk a teljesen régies stilre, mely legrégibb énekünk- 
nek (Emlékezzünk régiekről) alliteráló játékáig 
megy, — gondoljunk a felette naiv előadásmódra. 
S tekintsük most a mintaképet, mely költőnk előtt 
lebegett, azt a nagy epopoeai stilt, — nem az Aeneis 
föllengzését, hanem az Ilias és Nibelungen-Lied egyszerü 
fönségét értve. Aligha tévedünk, ha arra a következtetésre 
jutunk, hogy midőn Arany az epopoeia őserdőjének nem- 
zedékek hosszú során lassan fejlő ősi vegetacióját akarta 
újra elénk varázsolni: erején fölül vállalkozott ugyan, de 
archaeologusi hajlama, mely nyelvében s tárgyában egy- 
aránt nyilatkozott, a műforma megválasztásánál sem mond- 
hatott le igényeiről és így csak következetességből tette, 
ha epopea-írásra szánta el magát. 

