48 
szet legüdébb virágai vannak koszorúba fonva. Ép oly 
sajátos báj ömlik el rajta, mint egy népköltési gyűjte- 
ményen: majd minden szava mintegy népköltészeti re- 
miniscencia. B csöndesebb érzések hangjai nála majd 
mind népdali színezetüek, az olvasó minduntalan kedves 
falusi emlékeire ismer vissza bennök. De költőnkben azon 
kivül, hogy a népmese vérévé vált, hogy nyelve ennyire 
a népé, a népiességnek még más mélyebb nyomát is 
találni: az előadásmódnak bizonyos szintén a néptől át- 
kölcsönzött, hogy úgy mondjuk: technikai fogásaiban. 
A népköltészetnek általános jellemvonása a paral- 
lelismus, Aranynyal szólva, a gondolatoknak ama  rit- 
musa, mely a kimondott eszmét több izben és különböző 
módozatokkal ismétli, mint a nekiindult hullám, mely meg- 
megtörve is még ujabb és ujabb gyürűket hány, mielőtt 
végleg elsimulna. E parallelizmust rendes formái mellett, 
népballadai kiadásában is megtalálni Aranynál, bár rája 
épen nem balladái szolgáltatnak csattanósabb példát, ha- 
nem a Toldi-trilogia végső része, mikor a követ maga 
így beszéli el küldetését Toldinak : 
Eredj, fiam, eredj, Pósafalvy János: 
Nézd meg a vén Toldit, beteg-e halálos? 
Beteg-e halálos, vagy kezét sem bírja? 
Vagy talán már épen el is nyelte sírja? 
S mondd meg ezt a hírt, hogy ha beteg haljon meg, 
Ha meghalt, sírjában hétszer forduljon meg.e... 
Bz előadásnak e naiv, fokozódással ismétlődő nagyi- 
tásain érezni, hogy a népköltészet légkörében vagyunk. 
Ugyanezzel környez költőnk, ha azt a bizonyos rendsze- 
res, számszerü cselekvény-ismétlést alkalmazza.  Emlék- 
szünk rá, hogy például a hős rendesen három sárkánynyal 
vív meg, háromszor vagy ép csak harmadszorra vé- 
gezi el feladatát; váláskor a  búcsura két ízben még 

