"Sokfelé tekinte . . . 
Tán az ősi fáknak hulló levelére? 
Tán az árnyékokra?... Tán a kurta pejre? ... 
Tán erre, tán arra, tán a kőkeresztre?... 
Sem erre, sem arra: Toldit, az öreget nézte . . .c 
De amiről eddig szóltunk, jóformán csak oly technikai 
sajátosság, mit tehetségesebb műköltő könnyen elsajátít- 
hat, könnyen használhat, mint fogást. Van azonban va- 
lami a  népköltészetében, amin bármily ügyesség is 
megtörik, amire igazán születni kell: azt az együttélést 
értjük a természet életével, melyre a poetikának szabá- 
lyai meg nem taníthatnak, akármennyit tanítsák is, hogy 
a költőnek kötelessége az illető alaknak kedélyvilágát össz- 
hangzásba tartania a természetnek megfelelő hangulatu 
festésével. Hogy valaki a fakadó. szerelem üde boldogságá- 
tól úgy meghajnalítsa az egész természetet, oly eleven 
életet lehelve belé, hogy lássuk, amint a nap csókkal 
megválik az alvó mezőtől, amint a víz ébred szerelme 
tüzétől: erre a modern társadalmi életen kívül úgy fölül 
álló világnézet, a mythosok korára emlékeztető snaturaliz- 
musc szükséges, — oly egybeolvadás a: természettel, mely- 
től már csak egy lépés a pantheismus. 
Arany a népnek természetérzékét, a természettel 
összenőtt kedélyvilágát, a maga szüziességében bírja. Mi- 
kor a nádasban bujdosó Toldiról azt mondja, hogy neki 
rOtt is azt susogta a nád minden szála: széles e vilá- 
gon nincsen árvább nála, c mintha csak amaz árva buj- 
dosónak régi panaszát hallanók visszazengeni, kit a ma- 
dár is sirat, kiért az ág is lehajlik. Ha a népköltő bi- 
zalma odáig fokozódik, hogy a természethez, mint jó- 
akaró barátjához, szive meghittjéhez fordúlgat, Aranynál 
sem hiányzik az ily aposztrofálásnak szokása; sőt mond- 
hatjuk ez a legremekebb, mit költőnk a  népköltészettől 
tanúlt. Valami elemezhetetlen varázs van ezekben a nagy 

