51 
természethez intézett sóhajokban. Valahányszor BKrany erő- 
sen méla hangulatba akar elringatni, ehhez a varázshoz 
. folyamodik és ez mindig csalhatatlan hatásúnak  bizo- 
nyúl. Nem egy költeménye hangzik ki ily módon: :A 
dajka sírján egyszerű halom... född el virágzó tüske, 
puha pázsit! Dúdolj felette lanyha fuvalom; dalokkal éde- 
sítsd szunnyadozásit, mondj szép regéket sokszavú ma- 
dár, — színes pillangó, lengj álmainállz — :S ő bujdosik, 
hazátlan, a dalnak férfia, nincs hely a nagy világban 
fejét lehajínia: takard, takard el, őszi betegi szél nyo- 
mait... ne leljék üldözői leroskadt hamvait.x-") Ugyanez 
akkordokból rezdűl valami, mikor Toldi, hazájába vissza- 
térve, remény s kétség közt alig-alig mer arra gondolni, 
hátha tán még nincs eljátszva boldogsága: 
sÖszi levélhullás szomorú szakában 
Ballag haza Toldi, tünődve magában... 
Szemeit csüggeszti lova lába mellé, 
Mintha sok elveszett idejét nem lelné. 
Kérdezni madártól, nem meri embertől; 
Reszket is a hirért, reszket is a hirtől; 
Ki lándsaszegezve rohanna veszélynek, 
Félve halad szemközt a budai szélnek... 
Ne beszéld ki bús szél, — haraszt, ne susogd el! 
Bérczi magas visszhang, állj elébe, fogd fel! 
Ne hallja korán meg, ami ugyis késő: 
Mily messze szakadtak az a leány és ő... 
Sőt RKrany azt a lépést is megteszi, amely a pantheis- 
mushoz visz. Toldi és Piroska, amint félébren, félálom- 
ban, egymás karján andalognak sillatozó kertben, fűzes 
Tisza partjáns, a boldog pártól egyszerre a természet- 
hez fordúl költőnk: 
$) A dajka sírja. A lantos. 
49 


; 
! 
! 
i 
! 
