54 
ontja a szinek játékát, egész a kápráztatásig, a leg- 
merészebb metaphorákat alkalmazva: azt, hogy Piroska 
megizleli a bort, így fejezi ki: "Márt nevető rózsát 
aranyos fényébes. 
S olvasom e sorokat: :"Lovakon a szerszám fu- 
tosó világa ragyog, szélylyel az árnyékba fénye 
lövell tűzként s vissza, ha nap rá néz, meri nézni 
büszkén — szemem elbénúl, mintha tündöklő fény- 
nek sugara szúrt volna bele. Nyilvánvaló ilyenkor, hogy 
költőnk fantáziája, mely egyáltalán ritka fokon  mu- 
tatja az érzékek fejlettségét"), nem annyira lelkünk húr- 
jaihoz, - mintsem érzékeink idegeihez hatol itt. 
Olyankor, midőn az egymás mellettit akarja leeírni, 
közömbös arccal, en passant Lessing híres kánonának 
egész sereg példát szolgáltat a legdrámaibb leirások- 
ból. A nemesi cimerképek enumeratiójánál az alako- 
kat mind időbeli egymásutánban, az illető attitudebe be- 
lépés pillanatában tünteti fel. Egyszer meg ki is jelenti, 
hogy az Achilles paizsának költőjét akarja követni: sa 
készülést mondja inkább végigs. Ilyenkor  rende- 
sen annyira kiaknázza a költészet varázserejét, hogy 
majdnem érinti azt a határt, hol a szemfényvesztés kez- 
dődik: Etele laka már nem toll rajza, hanem véső fa- 
ragványa; mintegy sorban látjuk a véső alól kikerülni 
az egyes mozzanatokat. De költőnk nem elégszik meg a 
térben létezőnek leirásával, a térnek negativ elemével, az 
ürrel is ép úgy remekel, mint a szineknél az árnynyal. 
Hogy Buda, midőn öccse haragosan faképnél hagyja, só- 
bálványnyá változott, ez költőnknek nagyon közönséges, 
elhasznált metaphora volna; ezért a soká áll ott-hoz 
$) Brany Keats-szel látszik versenyezni, midőn meg- 
érzi a tiszta ágyszagot, a lépesmézen a virág zamatját. 
Zenei érzékének fejlettségéről szólni, banalitás volna a 
technika ily virtuózánál, ki minden hangszeren játszik. 

