60 
"vérszagot érez, bömbölve fut össze a kiontott vér- 
hez... látszik, de nem hallik fogcsikorgatásuk, s amint 
nekidőlnek, recseg a nagy korlátc. Budának vészt sejtő 
felei vihar közeledtétől bokrosodó ménesnek rajzolvák, 
s ezt a spusztai képet: vihar előttz bármely müvészünk 
irigyelhetné; az állatélet ily ismerete csak alföldi em- 
bertől telhetik, aki egyszersmind erős drámai  érzékü 
költő. 
A tömegek rajzához értünk: ezeknél itélhetjük meg 
Arany müvészi fantáziájának tulajdonképeni mértékét. 
Két helyet idézek, melyek egymást kiegészítik. 
Egyik az, hol a daliáktól lejtett toborzónak végét várja 
a leányság, mely :mint egy rózsagyepű úgy ül, szemük- 
ből ragyog a szomjú kivánság; köntösük szegélyét a 
vig zeneszóra emelgeti piros papucsoknak orrac... E kép- 
ben van valami keleties, érzéki szinpompa. A másik hely, 
a hajnali kalandra váró lovasságról szól Prágában: :Hr- 
cukat ingerlő hűs levegő hajtja, születik páncélon egek 
új harmatja; de belől izzó szén levegőt lehelnek, tüzel 
a szem s magva dörömböz a mellnekc. Ha nem volna 
oly raiffináltan művészi, azt kérdezhetnök: nem a nagy 
epopoeák világából zendül át e hang? 
És épen e két helyet kell elfelednünk, hogy meg- 
itélhessük költőnk rendes modorát, mely nem a Vörös- 
martyé többé. Röviden összegezve megjegyzéseinket: Vö- 
rösmarty ihletve teremt; Arany józanul kombinálgat; nem 
is annyira divinál, mint észlel: — Vörösmarty inkább 
fest és a szinvegyülékek ragyogására van főgonddal; 
Brany inkább rajzol és az alapvonalakra figyel, még 
metaphoráiban is erősen plasztikai. Azért, ahol Vörös- 
marty nagy, mint a történelmi tableauknál, ahol a rész- 
leteknek elnagyoltsága is megjárja és a mozzanatok ki- 
szinezése, meg-a távlat a fő, ott Arany nincs otthon. 
Ő sokkal bizalmasabb közelbe szokta hozni tárgyait; en- 

